text:
# Tabetha S. Boyajian
Tabetha Suzanne Boyajian (ca. 1980) es una astrónoma norteamericana de la Universidad Estatal de Luisiana.
Fue estudiante postdoctoral entre 2012-16 en la Universidad Yale, trabajando con Debra Fischer.
Las actividades principales de Boyajian se centran en campos astronómicos de interferometría estelar, espectroscopia estelar, la investigación de exoplanetas, y la astronomía de alta resolución angular, particularmente en longitudes de onda ópticas e infrarrojas.
Es la autora principal del artículo ¿Dónde está el Flujo? (Título original inglés: Where's the Flux?) de septiembre del 2015 que investiga la curva de luz muy inusual de KIC 8462852; la estrella ha sido coloquialmente llamada estrella de Tabby en su honor.

wikiname: eswiki

title: Tabetha S. Boyajian

in_language: es

wikitext:
{{Ficha de persona
|nombre completo        = Tabetha Suzanne Boyajian
|imagen                 = TabethaSuzanneBoyajian.jpg
|tamaño de imagen       =
|pie de imagen          = Tabetha S. Boyajian
|fecha de nacimiento    = 1980
|lugar de nacimiento    = {{EUA}}
|fecha de fallecimiento =
|lugar de fallecimiento =
|causa muerte           =
|nacionalidad           = Estadounidense
|alma máter             = [[Universidad Yale|Universidad de Yale]]
|ocupación              = [[Astronomía]]
|años activo            =
|empleador              = [[Universidad Estatal de Luisiana]]
|medio de comunicación  =
|firma                  =
|página web             =
|facebook               =
|twitter                =
|notas                  =
|id                     =
|wikidata               =
}}
'''Tabetha Suzanne Boyajian''' (ca. 1980) es una astrónoma norteamericana de la [[Universidad Estatal de Luisiana]].<ref name=Welcome>{{cita web|título=Welcome|url= http://www.astro.yale.edu/tabetha/Site/Welcome.html |editorial=Universidad de Yale|idioma=inglés| fechaacceso=5 de enero de 2018|urlarchivo= https://web.archive.org/web/20160723100149/http://www.astro.yale.edu/tabetha/Site/Welcome.html|fechaarchivo=23 de julio de 2016}}</ref>

Fue estudiante postdoctoral entre 2012-16 en la [[Universidad Yale]], trabajando con Debra Fischer.<ref name="Yale-postdocs">{{cite web |title=Exoplanets: Postdoctoral Associates & Fellows |publisher=Yale University |url=http://exoplanets.astro.yale.edu/people/postdocs.php |archiveurl=https://web.archive.org/web/20160701220148/http://exoplanets.astro.yale.edu/people/postdocs.php |archivedate=1 de julio de 2016 |deadurl=no }}</ref>

Las actividades principales de Boyajian se centran en campos astronómicos de [[Interferómetro astronómico|interferometría estelar]], [[Espectroscopia astronómica|espectroscopia estelar]], [[Exoplanetología|la investigación de exoplanetas]], y la astronomía de alta resolución angular, particularmente en longitudes de onda [[Espectro visible|ópticas]] e infrarrojas.

Es la autora principal del artículo ''¿Dónde está el Flujo?'' (Título original inglés: ''[https://arxiv.org/abs/1509.03622 Where's the Flux?]'') de septiembre del 2015 que investiga la [[curva de luz]] muy inusual de [[KIC 8462852]]; la estrella ha sido coloquialmente llamada ''estrella de Tabby'' en su honor.<ref name="WTF">{{cite arXiv |last1=Boyajian |first1=T. S. |last2=LaCourse |first2=D. M. |last3=Rappaport |first3=S. A. |last4=Fabrycky |first4=D. |last5=Fischer |first5=D. A. |last6=Gandolfi |first6=D. |last7=Kennedy |first7=G. M. |last8=Liu |first8=M. C. |last9=Moor |first9=A. |last10=Olah |first10=K. |last11=Vida |first11=K. |last12=Wyatt |first12=M. C. |last13=Best |first13=W. M. J. |last14=Ciesla |first14=F. |last15=Csak |first15=B. |last16=Dupuy |first16=T. J. |last17=Handler |first17=G. |last18=Heng |first18=K. |last19=Korhonen |first19=H. |last20=Kovacs |first20=J. |last21=Kozakis |first21=T. |last22=Kriskovics |first22=L. |last23=Schmitt |first23=J. R. |last24=Szabo |first24=Gy. |last25=Szabo |first25=R. |last26=Wang |first26=J. |last27=Goodman |first27=S. |last28=Hoekstra |first28=A. |last29=Jek |first29=K. J. |date=15 de septiembre de 2015 |title=Planet Hunters X. KIC 8462852 - Where's the Flux? |arxiv=1509.03622 |class=astro-ph.SR}} Submitted to [[Monthly Notices of the Royal Astronomical Society]].</ref>

== Referencias ==
{{listaref}}

== Enlaces externos ==
* [https://www.ted.com/talks/tabetha_boyajian_the_most_mysterious_star_in_the_universe?referrer=playlist-the_mystery_and_wonder_of_stars/ How a blind astronomer found a way to hear the stars] Charla [[TED]] La estrella más misteriosa del universo, febrero de 2016

{{NF|1980||Boyajian, Tabetha}}

[[Categoría:Ciencia de 2015]]
[[Categoría:Astrónomos de Estados Unidos del siglo XXI]]
[[Categoría:Astrónomas de Estados Unidos]]

title: Información personal

Nombre completo: Tabetha Suzanne Boyajian

Apodo: Tabby

Nacimiento: 1980 · Estados Unidos

Nacionalidad: Estadounidense

title: Educación

Educada en: Universidad de Yale

Alumna de: Debra Fischer (desde 2012)

title: Información profesional

Ocupación: Astronomía

Empleador: Universidad Estatal de Luisiana

Miembro de: Unión Astronómica Internacional

Distinciones: - 40 Under 40 (Fortune)


text:
# Korahalli, Hassan
Korahalli là một làng thuộc tehsil Hassan, huyện Hassan, bang Karnataka, Ấn Độ.

wikiname: viwiki

title: Korahalli, Hassan

in_language: vi

wikitext:
{{Thông tin khu dân cư
 | tên = Korahalli
 | settlement_type=[[Làng]]
 | tên hiệu =
 | khẩu hiệu =
 | hình nền trời =
 | hình cờ =
 | hình con dấu =
 | bản đồ =
 | ctbd =
 | subdivision_type = [[Danh sách quốc gia|Quốc gia]]
 | subdivision_type1 = [[Phân cấp hành chính ở Ấn Độ|Bang]]
 | subdivision_type2 = [[Phân cấp hành chính ở Ấn Độ|Huyện]]
 | subdivision_name = {{flag|Ấn Độ}}
 | subdivision_name1 = [[Karnataka]]
 | subdivision_name2 = [[Hassan (huyện)|Hassan]]
 | subdivision_type3 = [[Tehsil|Thành phố/thị trấn]]
| subdivision_name3 = [[Hassan]]
 | established_title =
 | established_date =
 | established_title2 =
 | established_date2 =
 | government_type =
 | leader_title =
 | leader_tên =
 | area_magnitude =
 | area_total_sq_mi =
 | area_total_km2 =
 | area_land_sq_mi =
 | area_land_km2 =
 | area_water_sq_mi =
 | area_water_km2 =
 | area_urban_sq_mi =
 | area_urban_km2 =
 | area_metro_km2 =
 | area_metro_sq_mi =
 | population_as_of=
 | population_footnotes =
 | population_total =
 | population_urban =
 | population_metro =
 | population_density_sq_mi =
 | population_density_km2 =
 | timezone = [[Giờ chuẩn Ấn Độ|IST]]
 | utc_offset = +5:30
 | timezone_DST =
 | utc_offset_DST =
 | latd = | latm = | lats = | latNS = N
 | longd = | longm = | longs =| longEW = W
 | elevation_footnotes=
 | elevation_ft =
 | elevation_m =
 | website =
 | footnotes =
}}
'''Korahalli''' là một [[làng]] thuộc [[tehsil]] [[Hassan]], huyện [[Hassan (huyện)|Hassan]], bang [[Karnataka]], [[Ấn Độ]].<ref>{{chú thích web|url=http://censusindia.gov.in/Census_Data_2001/Village_Directory/List_of_Villages/List_of_Villages_Alphabetical.aspx?cki=&ComboState_Code=29|publisher=[[Bộ Nhà ở Ấn Độ]]|title=Danh sách làng thuộc bang Karnataka|access-date = ngày 27 tháng 10 năm 2012}}</ref><ref>{{chú thích web| url=http://www.onefivenine.com/india/villages/Hassan/Hassan/Korahalli|publisher=Onefivenine.com |title= Làng Korahalli|access-date = ngày 27 tháng 10 năm 2012}}</ref>

== Tham khảo ==
{{Tham khảo|30em}}

{{Hassan}}

[[Thể loại:Hassan (huyện)]]

{{Karnataka-stub}}

title: Korahalli

Quốc gia: Ấn Độ

Bang: Karnataka

Huyện: Hassan

Thành phố/thị trấn: Hassan


text:
# Коронація монарха Угорщини
Коронація угорського монарха — низка заходів та церемоній, які супроводжували вступ на посаду нового короля або королеви Угорського королівства.
Традиції церемонії коронації в Угорщині склались під впливом традицій коронації в Священній Римській імперії та Східній Римській імперії. Проте, якщо в інших європейських монархіях, як то Франція, Портігалія, Данія чи Англія, правління короля розпочалося відразу ж після смерті його попередника та проголошення (вибору) нового короля, то в Угорщині (як в Польщі та Богемії) коронація була необхідною умовою вступу на трон. Якщо коронація не відбувалась, або була виконана не належним чином, королівство залишалося «без короля».
Після прийняття Золотої були 1222 р., всі нові угорські монархи повинні були також скласти коронаційну присягу, якою вони зобов'язувались дотримуватись угоди між короною та шляхтої країни, захищати свободи своїх підданих та територіальну цілісність держави.

## Історія
Першим королем, якого коронували в січні 1001 р., за ініціативи Папи Римського, був угорський князь Вайк, якого в хрещенні назвали Стефаном, і це грецьке ім'я пізніше стало належати до корони. Дата церемонії не збереглась, її можна обчислити лише на основі точно записаного правління короля Стефана (38 років, 7 місяців і 15 днів) та дня його смерті (15 серпня). Відповідно до цього датою було 1 січня 1001 р., яке згідно з календарем того часу, означало те саме, що Різдво 1000-го року, тобто 25 грудня. Місцем проведення церемонії могла бути церква в Естергомі, побудована на честь мученика Святого Стефана. Пізніше церемонії коронації відбувались в Базиліці святого Адальберта.
Першій коронації, а отже й заснуванню угорського християнського королівства передував трирічний переговорний процес. Князь Геза, якого за легендами також називають королем, зв'язався з імператором Священної Римської імперії Оттоном І незабаром після того, як він прийшов до влади в 973 році. На Великдень він відправив посольство до імператорської резиденції Кведлінбург, і в результаті перемовин невдовзі до Угорщини прибула священича місія, після якої князь охрестився. Пізніше баварська принцеса Гізела вийшла заміж за сина Гези Вайка.
В той час йшло протистояння між Східною Римської імперією (Константинополем) та Священною Римської імперією за вплив на країни центральної та східної Європи. Коли Стефану запропонували корону, то окрім підвищення статусу князівства до королівства, йшлося про організацію угорської церкви, що підпорядковувалась Риму, заснування єпархій або розвиток держави на християнсько-германській основі.
У своїй «Хроніці» Титмар з Мерзебурга відзначив, що Вайк отримав благословення та корону від Папи Римського Сильвестра II та схвалення від імператора Священної Римської імперії, які спільно надали церковно-світську підтримку майбутньому угорському королівству.
У Середні віки всі угорські коронації проходили в базиліці міста Секешфегервар, місці поховання першого коронованого правителя Угорщини. За легендою Стефан I був коронований в соборі Святого Адальберта в Естергомі. Після смерті, він був похований у соборі Секешфегервар, який він почав будувати і де поховав свого сина Ірме. Цей собор став традиційною коронаційною церквою для наступних угорських монархів, починаючи з Петра Орсеоло (племінника Стефана) в 1038 році і до коронації Івана Заполья та до битви при Мохачі 1526 року. Величезний готичний собор був одним із найбільших зі свого роду в Європі, а згодом став місцем поховання багатьох середньовічних угорських монархів.
29 травня 1205 р. Янош, архієпископ Естергома, коронував Андрія II королем Угорщини у Секешфегерварі. Під час свого правління Андрій II брав активну участь у справах Королівства Русі. Після того, як Великий князь Київський Роман Мстиславович 1204 року відмовився прийняти від Папи Римського Інокентія III королівську корону та загинув під час походу на поляків, залишивши своїм нащадком малолітнього Данила, Андрій II розпочав свою першу кампанію з завоювання Галичини в 1205—1206 рр. Спочатку, на прохання галицьких бояр він виступив проти Чернігівського князя Всеволода Святославича та його союзників від імені Данила Романовича. Всеволод Святославич та його союзники були змушені відступити. Після цього Андрій II прийняв титул «короля Галичини та Лодомерії (Волині)», продемонструвавши свої претензію на сюзеренітет у цих двох князівствах. Після нього більшість королів Угорщини носили також титул «королів Галичини та Володимерії (Волині)», включаючи й імператорів Австро-Угорщини.
1301 р. після смерті короля Андрія III, останнього представника династії Арпад, спадкоємцем угорського престолу став син доньки короля Стефана V Карл I Роберт з Капетинського будинку Анжу. Проте через міжусобну боротьбу та протидію інших претендентів, він був змушений провести три церемонії коронації. Вперше він був коронований в травні 1301 року архієпископом Естергома у місті Естергом простою короною. Це означало, що дві умови для його «легітимності» не були виконані. Вдруге він був коронований архієпископом Естергома в місті Буда також іншою короною, оскільки Корона Святого Стефана перебувала у його володінні його супротивників. І лише після отримання Корони Стефана, Карл був коронований втретє, вже в Соборі Секешфегервара, архієпископом Естергома та Святою Короною Стефана.
Після смерті короля Альберта II в 1439 році його вдова Єлизавета Люксембурзька наказала викрасти корону Святого Стефана, що зберігалася у фортеці Вишеграда, щоб коронувати свого новонародженого сина Володислава V.
Король Матіас Корвін зійшов на престол 1458 року, але він зміг бути увінчаний Святою короною лише в 1464 році після того, як отримав її з рук Фрідріха III, імператора Священної Римської імперії. Лише після цього Матіас зміг розпочати свої внутрішні та інституційні реформи в королівстві, вважаючись законним правителем Угорщини.
Після того як Угорське королівство було окуповане османськими військами в десятиліття після битви при Мохачі 1526 р., наступні монархи Угорщини з династії Габсбурґів не мали змоги дістатись до міста Секешфегервар для коронування. Тому 1563 року собор Святого Мартіна в Пресбурзі (нині Братислава) став офіційним місцем коронації і залишався таким до коронації 1830 року, після чого церемонії коронації королів повернулися до Угорщини, але не до масивного собору, побудованого святим Стефаном, оскільки той був зруйнований в 1601 році, коли християнські армії взяли місто в облогу.
З 1867 року коронації проводились в Церкві Матяша в Будапешті. Остання церемонія коронації Карла, як короля Угорщини, відбулась 30 грудня 1916 року.

## Легітимність коронації
Правителі Угорщини не вважалися законними монархами, поки їх не коронували на короля Угорщини Святою короною Угорщини верховний архієпископ країни у центральному кафедральному соборі. Оскільки жінки не могли керувати Угорщиною, то дві королеви-регентши, що були в історії країни Марія Угорська та Марія Терезія були офіційно короновані як «король Угорщини».
До кінця 13 століття склалась стала традиція, яка була прописана в законах Угорського королівства, що всі наступні три вимоги повинні бути виконані, коли на престол сходить новий король:
- коронація проводиться архієпископом Естергома;
- коронація проводиться Святою короною Угорщини;
- коронація відбувається в Секешфегерварські базиліці.

З 1387 року додалась ще одна вимога — про обов'язковість офіційного обрання нового короля. Ця вимога зникла в 1688 р., коли закріпився принцип спадкової монархії. Також королі повинні були підписати офіційну декларацію (credentionales litterae), в якій вони обіцяли поважати Конституцію і закони королівства.
Перша вимога (коронація архієпископом Естергома) була затверджена королем Белою III, якого вінчав архієпископ Калоча на основі спеціального дозволу Папи Римського Олександра III. Після своєї коронації він заявив, що його коронація не заперечує права архієпископів Естергома на коронування королів. У 1211 р. Папа Інокентій III підтвердив, що тільки архієпископ Естергома, а не жоден інший прелат має право коронувати короля Угорщини.
Навіть під час тривалого союзу Австрії та Угорщини імператори Габсбуґи повинні бути пройти окрему церемонії коронації, як королів Угорщини, щоб мати право проголошувати там закони або здійснити свої королівські прерогативи. Єдиним Габсбурґом, який правив не коронувавшись в Угорщині, був Йосип II, якого по-угорськи називали kalapos király («ненависний король»).
До нього такі королі як Іван II Сигізмунд Заполья та Габріель Бетлен були обраними та правили як королі Угорщини, але не були короновані, ані загальновизнані. А Імре Текелі був лише проголошений королем Верхньої Угорщини султаном Мехмедом IV, але не був коронований.
Останній обряд коронації відбувся у Будапешті 30 грудня 1916 р., коли імператор Карл I Австрійський та імператриця Зіта були короновані як король Карл IV та королева Угорщини Зіта. Церемонія була скорочена через війну та конституційні вимоги затвердити новим монархом державний бюджет до кінця календарного року. Ця коронація Карла IV була знята на відео, і, таким чином, залишається єдиною коронацією угорського монарха, коли-небудь задокументованою таким чином.
Австро-Угорська імперія розпалась із закінченням Першої світової війни. Хоча згодом Угорщина відновила титулярну монархію в 1920-45 рр., Горті заборонив при цьому Карлу відновити свій трон. Комуністична влада в 1945 році остаточний скасувала «королівства без короля».

## Церемонія
У XI столітті благословення Папи Римського та відповідні церковні церемонії й посвячення дозвлили угорському князю стали повноправним правителем — королем. Церковна коронація — це культовий акт, коли обраний монарх церковним помазанням стає єдиним найвищим володарем держави. Акламація, яку здійснював «народ» (його преставники) під час коронації, є одним із важливих елементів церемонії, що символізує передачі влади народом. Хоча в середні віки роль людей, як правило, не була дуже велика у вирішенні питання передачі королівської влади, але в деяких виняткових випадках, коли традиційна правова система порушувалась або були спірні питання, підтримка шляхти або народу ставала визначальною.
В період правління династії Арпад спадкоємство престолу передавалось відповідно до senioratus, successio gradualis та primogenitura. Але також важило й рішення з боку правлячого короля, який у виняткових випадках, призначав наступника не за порядком правонаступництва. Формою номінації спадкоємця трону було проголошення наступника королем перед королівською радою, доповнене присягою на вірність та проголошення згоди народу.
З припиненням династії Арпадів в Угорщині розпочалася боротьба між двома партіями. Партія, знана як «національна», вимагала обрання короля народом, тоді як інша відстоювала право Святого Престолу. Після компромісної резолюції розпочалось правління династії Анжу, проте вступ на престол Людовика Великого та Марії Анжуйської вже не був результатом виборів. Але коли проблеми з'явилися в перші роки правління Марії, воля народу знову була вирішальною при зміні короля — Карла III — і в резолюціях парламенту 1386 року.
З 1440 р. в угорських законах, було записано розділення влади між королем та орденами, та право призначати наступника престолу — якщо король не мав сина — належало державним зборам.
Спеціальна угорська коронна гвардія була заснована королем Матіасом у 1464 році через необхідність оберігати й охороняти головний символ угорського суверенітету — коронаційну корону.
Процедура коронації (ordo coronationis) сформувалась в Угорщині під впливом процедур, що існували у Східній Римській імперії та в Священній Римській імперії. Поступово структура церемонії коронації стає найбільш подібною, з літургійної точки зору, до єпископського обряду в католицької церкви.
Основними ритуальними складовими церемонії коронації були: unctio (помазання), sceptrum (жезл влади), baculus (пастирський посох), galea (корона), iure (присяга), на базі яких склалася пізніша німецько-римська система коронації, яка була заснована Pontificale Romanum.
В угорській практиці коронації, що формувалась протягом століть, крім загальних елементів, з'явились і характерні побутові елементи — широкомасштабна участь мирян у церковній частині коронації, акламація до увінчання короною, конституційна присяга, тощо. Хоча спільні риси коронації можна також побачити у церемоніях чеської та польської коронацій.
Іншими символами королівської влади на церемонії були: коронаційни одяг й шати, хрест, прапор, куля, трон, меч, присяга лицарів.
Коронація правителів в Угорщині, за кількома винятками, відбувалися на церковне свято або принаймні в неділю.
Без церемонії коронації, яка включала три обов'язкові умови, правителі не вважались королями Угорщини, та не мали права оприлюднювати закони та здійснювати владу. Починаючи з Золотої були 1222 р., всі нові угорські монархи повинні були скласти коронаційну присягу, якою вони мали погодитися підтримувати конституційні угоди країни та зберігати свободи своїх підданих та територіальну цілісність королівства.
Впродовж більш ніж дев'ятсотлітнього періоду коронації угорських королів ці церемонії зберігали спільні характерні риси, за деякими винятками. Але суттєві зміни в традиції можна спостерігати в пізньому Середньовіччі та після приходу до влади Будинку Габсбурґів.
За часів посилення впливу королівської ради з'явилися нові елементи традиції щодо королівських виборів та самої процедури коронацій, акредитив та присяга, що забезпечували збереження прав та вольностей. Церковна церемонія коронації стала більш публічною процедурою. За правління Габсбурґів знівелювалась значення присяги та волі народу, бо Габсбурґи не хотіли визнавати джерелом своєї королівської влади волю народу, і з приходом абсолютизму вибори короля також припинились.
Відомостей та описів церемоній коронацій епохи Арпадів та Анжу не збереглося. Перші більш детальні описи датуються 15 століттям та стосуються першої коронації в Братиславі.
За давнім звичаєм безпосередньо перед коронацією архієпископ Естергома передавав Святу корону графу Палатину (Надору), який підіймав її і показавши людям запитував, чи приймають вони обраного за свого короля. Люди відповідали: «Згодні, хай буде, хай живе король!». Потім єпископ передавав короля архієпископу з проханням від імені Церкви продовжити його коронацію. Архієпископ ставив королеві три запитання: чи король буде захищати святу віру, чи буде він захищати святу Церкву, і чи буде він захищати королівство, — на кожне з яких король відповів: «Буду». Потім король прийняв присягу: «Я, (ім'я), буду і обіцяю в очах Бога і ангелів» тощо. Архієпископ тоді промовляв молитву:
Всемогутній і вічний Бог, Творець усього, Повелитель ангелів, Король королів і Господь господарів, котрий дав змогу твоєму вірному слузі Аврааму торжествувати над своїми ворогами, дав багато перемог Мойсею та Ісусу Навинові, вождям твого народу, звеличив твого смиренного слугу Давида до вищого правителя, збагатив Соломона невимовними дарами мудрості та миру. Послухай наші смиренні молитви і примнож Свої благословення на свого слугу, якого в молитовній відданості ми освячуємо своїм королем; щоб він, зміцнившись вірою Авраама, наділений лагідністю Мойсея, озброївшись мужністю Ісуса Навина, піднесений смиренням Давида і відзначившись мудрістю Соломона, міг би вас радувати у всьому і завжди ходити без зради на шляху справедливості. Хай він живить і навчає, захищає і наставляє вашу Церкву і народ і як могутній король керує праведно проти всіх видимих і невидимих сил і, з Твоєю допомогою, повертає їхні душі до згоди справжньої віри і миру; щоб, підтриманий готовим послухом і прославлений належною любов'ю цих, своїх людей, він з Твоєї милості піднявся на позицію своїх прабатьків і, захищений вінцем Твого захисту, покритий Твоїм непереможним щитом і повністю одягнений у небесні обладунки, він міг цілком переможно торжествувати і своєю [силою] перемагати невірних і принести мир тим, хто бореться за Тебе й нашого Господа, який силою свого Хреста зруйнував Пекло, здолав Диявола, піднявся на небо, в котрому живе вся влада, царство і перемога, хто є славою смиренних і життям і спасінням свого народу, той, хто живе і править з Тобою і Святим Духом на віки віків. Амінь.
Потім король вклонявся перед вівтарем, коли співали Літанію Всіх Святих. Після цього архієпископ помазував короля на правому передпліччі та грудях, вимовляючи спеціальну молитву помазання на правління.
Після цього архієпископ вінчав на голову помазанця Святу корону Угорщини та одягав мантію святого Стефана. Король отримував скіпетр і меч, що позначало військову силу. Після інтронізації, щойно коронований король склав традиційну коронаційну присягу і обіцяв поважати всі права. Інші епископи та представники шляхти також мали свої ролі; більшість учасників церемонії повинні були носити парадну святкову форму або мантії. Присутні були також представники іноземних держав.
Прочитавши молитву: «Бог, який панує над усіма», після Gradual та Алилуя, королю вручали королівські клейноди. Підперезавши його мечем святого Стефана виголошувалась молитва:
Прийміть цей меч руками єпископів, які недостойні, але освячені авторитетом Святих апостолів, передають його вам Божественним розпорядженням для захисту віри святої Церкви і пам'ятайте слова псалмоспівця, який пророкував, кажучи: "Опасуйся мечем на стегні, о найсильніший, щоб ним ти міг проявляти справедливість, потужно знищуючи беззаконня і захищаючи святу Церкву Божу і його вірний народ. Остерігайтеся фальшивих християн, не менше ніж невірних, допомагайте та захищайте вдів та сиріт, відновлюйте ті речі, що занепали, і підтримуйте ті що є, помстіться за несправедливість та підтверджуйте добрі настрої, бо, роблячи це, ви можете бути славним у торжестві справедливості і можете правити в ім'я вічного Спаситель світу, образ якого ви носите, який з Отцем і Святим Духом живе і панує на віки віків Амінь.
Потім король тричі розмахував мечем. Після цього короля вінчали Святою короною, коли архієпископ виголошував молитву «Прийміть цю королівську корону..» тощо. Далі королю було дано скіпетр з відповідною молитвою: «Прийміть Жезл чесноти та справедливості. Навчіться поважати благочестивих…».
Потім давали кулю, помістивши її в ліву руку, і садили на престол з молитвою:
Будьте непохитні і міцно тримайтеся того місця, спадкоємцем якого стали ваші предки, тепер делеговані вам авторитетом Всемогутнього Бога і передані вам нами та всіма єпископами та слугами Божими, і коли побачите духовенство наблизиться до святого вівтаря, не забудьте віддати їм належну честь, щоб Посередник між Богом і людством зміг підтвердити вас на цій королівській посаді, як посередника між духовенством і мирянами, і щоб ви могли правити з Ісусом Христом, нашим Господом, Паном над панами і Господом господарів, котрий разом з Отцем і Святим Духом живе і править на віки віків. Амінь.
Після цього читали Te Deum, а потім респонсорій:
 Нехай ваша рука зміцніє, а ваша правління піднесеться. Нехай справедливість і суд будуть основою вашого престолу, а милість і правда йдуть перед вами. Алілуя. Помилуй мене, … Слава Отцю і Сину, і Духу Святому. Нехай ваша рука зміцніє, …
Потім архієпископ промовляв молитву: «Бог, що зробив Мойсея переможцем», або молитву «Невблаганний Бог». Тоді люди вітали короля словами: «Життя, здоров'я, щастя, перемоги!». Після чого відбувалась архієпископська святкова Месса. Разом з королем могла відбуватись й церемонії коронації королеви.
Вийшовши з церкви суверен, одягнувши всі королівські клейноди, виїжджав верхи на штучний пагорб, побудований з ґрунту всіх частин королівства. На вершині пагорба суверен вказував на всі чотири сторони світу королівським мечем і клявся захищати королівство та всіх його підданих. Після цього шляхта та піддані тричі вітали свого монарха криками «ура» і віддаючи шану.
Після церемонії королівська пара урочистою процесією вирушала до королівського замку, де відбувався прийом на честь коронації.

wikiname: ukwiki

title: Коронація монарха Угорщини

in_language: uk

wikitext:
[[Файл:Coronation Andrew I of Hungary - smaller.jpg|thumb|250px|Коронація короля Андрія I, 1046 р.]]
'''Коронація угорського монарха''' — низка заходів та церемоній, які супроводжували вступ на посаду нового короля або королеви [[Угорське королівство|Угорського королівства]].

Традиції церемонії коронації в Угорщині склались під впливом традицій коронації в [[Коронація в Священній Римській імперії|Священній Римській імперії]] та [[Коронація в Східній Римській імперії|Східній Римській імперії]]. Проте, якщо в інших європейських монархіях, як то Франція, [[Коронація в Португалії|Портігалія]], [[Коронація в Данії|Данія]] чи Англія, правління короля розпочалося відразу ж після смерті його попередника та проголошення (вибору) нового короля, то в Угорщині (як в Польщі та [[Коронація в Богемії|Богемії]]) коронація була необхідною умовою вступу на трон. Якщо коронація не відбувалась, або була виконана не належним чином, королівство залишалося «[[Безкоролів'я|без короля]]».

Після прийняття Золотої були 1222 р., всі нові угорські монархи повинні були також скласти коронаційну присягу, якою вони зобов'язувались дотримуватись угоди між короною та шляхтої країни, захищати свободи своїх підданих та територіальну цілісність держави.

== Історія ==
Першим королем, якого коронували в січні 1001 р., за ініціативи Папи Римського, був угорський князь [[Стефан I Святий|Вайк]], якого в хрещенні назвали Стефаном, і це грецьке ім'я пізніше стало належати до [[Корона Святого Стефана|корони]]. Дата церемонії не збереглась, її можна обчислити лише на основі точно записаного правління короля Стефана (38 років, 7 місяців і 15 днів) та дня його смерті (15 серпня). Відповідно до цього датою було 1 січня 1001 р., яке згідно з календарем того часу, означало те саме, що Різдво 1000-го року, тобто 25 грудня. Місцем проведення церемонії могла бути церква в Естергомі, побудована на честь мученика Святого Стефана. Пізніше церемонії коронації відбувались в [[Базиліка святого Адальберта|Базиліці святого Адальберта]].

Першій коронації, а отже й заснуванню угорського християнського королівства передував трирічний переговорний процес. Князь [[Геза]], якого за легендами також називають королем, зв'язався з імператором Священної Римської імперії [[Оттон I|Оттоном І]] незабаром після того, як він прийшов до влади в 973 році. На Великдень він відправив посольство до імператорської резиденції [[Кведлінбург]], і в результаті перемовин невдовзі до Угорщини прибула священича місія, після якої князь охрестився. Пізніше баварська принцеса [[Гізела Баварська|Гізела]] вийшла заміж за сина Гези Вайка.

В той час йшло протистояння між Східною Римської імперією (Константинополем) та Священною Римської імперією за вплив на країни центральної та східної Європи. Коли Стефану запропонували корону, то окрім підвищення статусу князівства до королівства, йшлося про організацію угорської церкви, що підпорядковувалась Риму, заснування єпархій або розвиток держави на християнсько-германській основі.

У своїй «Хроніці» [[Титмар з Мерзебурга]] відзначив, що Вайк отримав благословення та корону від Папи Римського [[Сильвестр II|Сильвестра II]] та схвалення від імператора Священної Римської імперії, які спільно надали церковно-світську підтримку майбутньому угорському королівству.
[[Файл:Sigillum Andreae 1216.png|thumb|250px|Король Андрій II, 1216 р.]]
У Середні віки всі угорські коронації проходили в [[Секешфегерварська базиліка|базиліці]] міста [[Секешфегервар]], місці поховання першого коронованого правителя Угорщини. За легендою Стефан I був коронований в соборі Святого Адальберта в Естергомі. Після смерті, він був похований у соборі Секешфегервар, який він почав будувати і де поховав свого сина [[Святий Емерик|Ірме]]. Цей собор став традиційною коронаційною церквою для наступних угорських монархів, починаючи з [[Петро Орсеоло|Петра Орсеоло]] (племінника Стефана) в 1038 році і до коронації [[Іван I Заполья|Івана Заполья]] та до [[Битва при Могачі (1526)|битви при Мохачі]] 1526 року. Величезний готичний собор був одним із найбільших зі свого роду в Європі, а згодом став місцем поховання багатьох середньовічних угорських монархів.

29 травня 1205 р. Янош, архієпископ Естергома, коронував [[Андрій II|Андрія II]] королем Угорщини у Секешфегерварі. Під час свого правління Андрій II брав активну участь у справах Королівства Русі. Після того, як Великий князь Київський [[Роман Великий|Роман Мстиславович]] 1204 року відмовився прийняти від Папи Римського Інокентія III королівську корону та загинув під час походу на поляків, залишивши своїм нащадком малолітнього [[Данило Романович|Данила]], Андрій II розпочав свою першу кампанію з завоювання Галичини в 1205—1206 рр. Спочатку, на прохання галицьких бояр він виступив проти Чернігівського князя Всеволода Святославича та його союзників від імені Данила Романовича. Всеволод Святославич та його союзники були змушені відступити. Після цього Андрій II прийняв титул «короля Галичини та Лодомерії (Волині)», продемонструвавши свої претензію на сюзеренітет у цих двох князівствах. Після нього більшість королів Угорщини носили також титул «королів Галичини та Володимерії (Волині)», включаючи й імператорів Австро-Угорщини.
[[Файл:Laszlo-Coronation-ChroniconPictum.jpg|thumb|250px|Король Володислав І, 1360 р.]]
1301 р. після смерті короля [[Андрій III|Андрія III]], останнього представника [[династія Арпад|династії Арпад]], спадкоємцем угорського престолу став син доньки короля [[Стефан V Арпад|Стефана V]] [[Карл I Роберт]] з [[Анжуйська династія Капетингів|Капетинського будинку Анжу]]. Проте через міжусобну боротьбу та протидію інших претендентів, він був змушений провести три церемонії коронації. Вперше він був коронований в травні 1301 року архієпископом Естергома у місті Естергом простою короною. Це означало, що дві умови для його «легітимності» не були виконані. Вдруге він був коронований архієпископом Естергома в місті Буда також іншою короною, оскільки Корона Святого Стефана перебувала у його володінні його супротивників. І лише після отримання Корони Стефана, Карл був коронований втретє, вже в Соборі Секешфегервара, архієпископом Естергома та Святою Короною Стефана.

Після смерті короля [[Альбрехт II|Альберта II]] в 1439 році його вдова [[Єлизавета Люксембурзька]] наказала викрасти корону Святого Стефана, що зберігалася у фортеці Вишеграда, щоб коронувати свого новонародженого сина [[Володислав V|Володислава V]].

Король [[Матіас Корвін]] зійшов на престол 1458 року, але він зміг бути увінчаний Святою короною лише в 1464 році після того, як отримав її з рук [[Фрідріх III (імператор Священної Римської імперії)|Фрідріха III]], імператора Священної Римської імперії. Лише після цього Матіас зміг розпочати свої внутрішні та інституційні реформи в королівстві, вважаючись законним правителем Угорщини.

Після того як Угорське королівство було окуповане османськими військами в десятиліття після битви при Мохачі 1526 р., наступні монархи Угорщини з династії Габсбурґів не мали змоги дістатись до міста Секешфегервар для коронування. Тому 1563 року [[Собор святого Мартина (Братислава)|собор Святого Мартіна]] в Пресбурзі (нині Братислава) став офіційним місцем коронації і залишався таким до коронації 1830 року, після чого церемонії коронації королів повернулися до Угорщини, але не до масивного собору, побудованого святим Стефаном, оскільки той був зруйнований в 1601 році, коли християнські армії взяли місто в облогу.
[[Файл:ZikmundkorunovaceUhry.gif|thumb|250px|Коронація короля Сигізмунда, 31 березня 1387 р.]]
З 1867 року коронації проводились в [[Церква Матяша|Церкві Матяша]] в Будапешті. Остання церемонія коронації [[Карл I (імператор Австро-Угорщини)|Карла]], як короля Угорщини, відбулась 30 грудня 1916 року.

== Легітимність коронації ==
Правителі Угорщини не вважалися законними монархами, поки їх не коронували на короля Угорщини Святою короною Угорщини верховний архієпископ країни у центральному кафедральному соборі. Оскільки жінки не могли керувати Угорщиною, то дві королеви-регентши, що були в історії країни [[Марія Угорська]] та [[Марія Терезія]] були офіційно короновані як «король Угорщини».

До кінця 13 століття склалась стала традиція, яка була прописана в законах Угорського королівства, що всі наступні три вимоги повинні бути виконані, коли на престол сходить новий король:
* коронація проводиться [[Архієпархія Естергома–Будапешта|архієпископом Естергома]];
* коронація проводиться [[Корона Святого Іштвана|Святою короною Угорщини]];
* коронація відбувається в [[Базиліка Успіння Пресвятої Діви Марії (Секешфегервар)|Секешфегерварські базиліці]].

З 1387 року додалась ще одна вимога — про обов'язковість офіційного обрання нового короля. Ця вимога зникла в 1688 р., коли закріпився принцип спадкової монархії. Також королі повинні були підписати офіційну декларацію (credentionales litterae), в якій вони обіцяли поважати Конституцію і закони королівства.

Перша вимога (коронація архієпископом Естергома) була затверджена королем Белою III, якого вінчав архієпископ Калоча на основі спеціального дозволу Папи Римського Олександра III. Після своєї коронації він заявив, що його коронація не заперечує права архієпископів Естергома на коронування королів. У 1211 р. Папа Інокентій III підтвердив, що тільки архієпископ Естергома, а не жоден інший прелат має право коронувати короля Угорщини.

Навіть під час тривалого союзу Австрії та Угорщини імператори Габсбуґи повинні бути пройти окрему церемонії коронації, як королів Угорщини, щоб мати право проголошувати там закони або здійснити свої королівські прерогативи. Єдиним Габсбурґом, який правив не коронувавшись в Угорщині, був [[Йосип II]], якого по-угорськи називали kalapos király («ненависний король»).

До нього такі королі як [[Іван II Сигізмунд Заполья]] та [[Габріель Бетлен]] були обраними та правили як королі Угорщини, але не були короновані, ані загальновизнані. А [[Імре Текелі]] був лише проголошений королем Верхньої Угорщини султаном Мехмедом IV, але не був коронований.
[[Файл:Mária Terézia koronázása a Szent Márton székesegyházban.jpg|thumb|250px|Коронація Марії II Терезії в соборі Святого Мартіна, 1741 р., місці угорських коронацій з 1563 по 1830 рр.]]
Останній обряд коронації відбувся у Будапешті 30 грудня 1916 р., коли імператор Карл I Австрійський та імператриця [[Зіта Бурбон-Пармська|Зіта]] були короновані як король Карл IV та королева Угорщини Зіта. Церемонія була скорочена через [[Перша світова війна|війну]] та конституційні вимоги затвердити новим монархом державний бюджет до кінця календарного року. Ця коронація Карла IV була знята на відео, і, таким чином, залишається єдиною коронацією угорського монарха, коли-небудь задокументованою таким чином.
[[Файл:II. Lipót koronázása 1790.ben és az ősi magyar nemzeti színek.jpg|thumb|250px|Коронація Леопольда II в Братиславі, 1790 р.]]
Австро-Угорська імперія розпалась із закінченням Першої світової війни. Хоча згодом Угорщина відновила титулярну монархію в 1920-45 рр., [[Міклош Горті|Горті]] заборонив при цьому Карлу відновити свій трон. Комуністична влада в 1945 році остаточний скасувала «королівства без короля».

== Церемонія ==
У XI столітті благословення Папи Римського та відповідні церковні церемонії й посвячення дозвлили угорському князю стали повноправним правителем — королем. Церковна коронація — це культовий акт, коли обраний монарх церковним помазанням стає єдиним найвищим володарем держави. [[Акламація]], яку здійснював «народ» (його преставники) під час коронації, є одним із важливих елементів церемонії, що символізує передачі влади народом. Хоча в середні віки роль людей, як правило, не була дуже велика у вирішенні питання передачі королівської влади, але в деяких виняткових випадках, коли традиційна правова система порушувалась або були спірні питання, підтримка шляхти або народу ставала визначальною.
[[Файл:Matthias Church, Budapest, 2017.jpg|thumb|250px|[[Церква Матяша]] в Будапешті - місце коронацій у 1867 та 1916 роках]]
В період правління династії Арпад спадкоємство престолу передавалось відповідно до senioratus, successio gradualis та primogenitura. Але також важило й рішення з боку правлячого короля, який у виняткових випадках, призначав наступника не за порядком правонаступництва. Формою номінації спадкоємця трону було проголошення наступника королем перед королівською радою, доповнене присягою на вірність та проголошення згоди народу.

З припиненням династії Арпадів в Угорщині розпочалася боротьба між двома партіями. Партія, знана як «національна», вимагала обрання короля народом, тоді як інша відстоювала право Святого Престолу. Після компромісної резолюції розпочалось правління династії Анжу, проте вступ на престол [[Людвик Великий|Людовика Великого]] та Марії Анжуйської вже не був результатом виборів. Але коли проблеми з'явилися в перші роки правління Марії, воля народу знову була вирішальною при зміні короля — [[Карл III Малий|Карла III]] — і в резолюціях парламенту 1386 року.

З 1440 р. в угорських законах, було записано розділення влади між королем та орденами, та право призначати наступника престолу — якщо король не мав сина — належало державним зборам.

Спеціальна угорська коронна гвардія була заснована королем Матіасом у 1464 році через необхідність оберігати й охороняти головний символ угорського суверенітету — коронаційну корону.

Процедура коронації (ordo coronationis) сформувалась в Угорщині під впливом процедур, що існували у Східній Римській імперії та в Священній Римській імперії. Поступово структура церемонії коронації стає найбільш подібною, з літургійної точки зору, до єпископського обряду в католицької церкви.
Основними ритуальними складовими церемонії коронації були: unctio (помазання), sceptrum (жезл влади), baculus (пастирський посох), galea (корона), iure (присяга), на базі яких склалася пізніша німецько-римська система коронації, яка була заснована Pontificale Romanum.

В угорській практиці коронації, що формувалась протягом століть, крім загальних елементів, з'явились і характерні побутові елементи — широкомасштабна участь мирян у церковній частині коронації, акламація до увінчання короною, конституційна присяга, тощо. Хоча спільні риси коронації можна також побачити у церемоніях чеської та польської коронацій.

Іншими символами королівської влади на церемонії були: коронаційни одяг й шати, хрест, прапор, куля, трон, меч, присяга лицарів.
Коронація правителів в Угорщині, за кількома винятками, відбувалися на церковне свято або принаймні в неділю.

Без церемонії коронації, яка включала три обов'язкові умови, правителі не вважались королями Угорщини, та не мали права оприлюднювати закони та здійснювати владу. Починаючи з Золотої були 1222 р., всі нові угорські монархи повинні були скласти коронаційну присягу, якою вони мали погодитися підтримувати конституційні угоди країни та зберігати свободи своїх підданих та територіальну цілісність королівства.

Впродовж більш ніж дев'ятсотлітнього періоду коронації угорських королів ці церемонії зберігали спільні характерні риси, за деякими винятками. Але суттєві зміни в традиції можна спостерігати в пізньому Середньовіччі та після приходу до влади Будинку Габсбурґів.

За часів посилення впливу королівської ради з'явилися нові елементи традиції щодо королівських виборів та самої процедури коронацій, акредитив та присяга, що забезпечували збереження прав та вольностей. Церковна церемонія коронації стала більш публічною процедурою. За правління Габсбурґів знівелювалась значення присяги та волі народу, бо Габсбурґи не хотіли визнавати джерелом своєї королівської влади волю народу, і з приходом абсолютизму вибори короля також припинились.

Відомостей та описів церемоній коронацій епохи Арпадів та Анжу не збереглося. Перші більш детальні описи датуються 15 століттям та стосуються першої коронації в Братиславі.

За давнім звичаєм безпосередньо перед коронацією архієпископ Естергома передавав Святу корону графу Палатину (Надору), який підіймав її і показавши людям запитував, чи приймають вони обраного за свого короля. Люди відповідали: «Згодні, хай буде, хай живе король!». Потім єпископ передавав короля архієпископу з проханням від імені Церкви продовжити його коронацію. Архієпископ ставив королеві три запитання: чи король буде захищати святу віру, чи буде він захищати святу Церкву, і чи буде він захищати королівство, — на кожне з яких король відповів: «Буду». Потім король прийняв присягу: «Я, (ім'я), буду і обіцяю в очах Бога і ангелів» тощо. Архієпископ тоді промовляв молитву:

Всемогутній і вічний Бог, Творець усього, Повелитель ангелів, Король королів і Господь господарів, котрий дав змогу твоєму вірному слузі Аврааму торжествувати над своїми ворогами, дав багато перемог Мойсею та Ісусу Навинові, вождям твого народу, звеличив твого смиренного слугу Давида до вищого правителя, збагатив Соломона невимовними дарами мудрості та миру. Послухай наші смиренні молитви і примнож Свої благословення на свого слугу, якого в молитовній відданості ми освячуємо своїм королем; щоб він, зміцнившись вірою Авраама, наділений лагідністю Мойсея, озброївшись мужністю Ісуса Навина, піднесений смиренням Давида і відзначившись мудрістю Соломона, міг би вас радувати у всьому і завжди ходити без зради на шляху справедливості. Хай він живить і навчає, захищає і наставляє вашу Церкву і народ і як могутній король керує праведно проти всіх видимих і невидимих сил і, з Твоєю допомогою, повертає їхні душі до згоди справжньої віри і миру; щоб, підтриманий готовим послухом і прославлений належною любов'ю цих, своїх людей, він з Твоєї милості піднявся на позицію своїх прабатьків і, захищений вінцем Твого захисту, покритий Твоїм непереможним щитом і повністю одягнений у небесні обладунки, він міг цілком переможно торжествувати і своєю [силою] перемагати невірних і принести мир тим, хто бореться за Тебе й нашого Господа, який силою свого Хреста зруйнував Пекло, здолав Диявола, піднявся на небо, в котрому живе вся влада, царство і перемога, хто є славою смиренних і життям і спасінням свого народу, той, хто живе і править з Тобою і Святим Духом на віки віків. Амінь.

Потім король вклонявся перед вівтарем, коли співали [[Літанія Всіх Святих|Літанію Всіх Святих]]. Після цього архієпископ помазував короля на правому передпліччі та грудях, вимовляючи спеціальну молитву помазання на правління.

Після цього архієпископ вінчав на голову помазанця Святу корону Угорщини та одягав [[Мантія (королівська)|мантію]] святого Стефана. Король отримував скіпетр і меч, що позначало військову силу. Після інтронізації, щойно коронований король склав традиційну коронаційну присягу і обіцяв поважати всі права. Інші епископи та представники шляхти також мали свої ролі; більшість учасників церемонії повинні були носити парадну святкову форму або мантії. Присутні були також представники іноземних держав.

Прочитавши молитву: «Бог, який панує над усіма», після Gradual та Алилуя, королю вручали королівські клейноди. Підперезавши його мечем святого Стефана виголошувалась молитва:

Прийміть цей меч руками єпископів, які недостойні, але освячені авторитетом Святих апостолів, передають його вам Божественним розпорядженням для захисту віри святої Церкви і пам'ятайте слова псалмоспівця, який пророкував, кажучи: "Опасуйся мечем на стегні, о найсильніший, щоб ним ти міг проявляти справедливість, потужно знищуючи беззаконня і захищаючи святу Церкву Божу і його вірний народ. Остерігайтеся фальшивих християн, не менше ніж невірних, допомагайте та захищайте вдів та сиріт, відновлюйте ті речі, що занепали, і підтримуйте ті що є, помстіться за несправедливість та підтверджуйте добрі настрої, бо, роблячи це, ви можете бути славним у торжестві справедливості і можете правити в ім'я вічного Спаситель світу, образ якого ви носите, який з Отцем і Святим Духом живе і панує на віки віків Амінь.

[[Файл:Crown, Sword and Globus Cruciger of Hungary2.jpg|thumb|250px|Свята корона Угорщини та інші королівські клейноди]]
Потім король тричі розмахував мечем. Після цього короля вінчали Святою короною, коли архієпископ виголошував молитву «Прийміть цю королівську корону..» тощо. Далі королю було дано скіпетр з відповідною молитвою: «Прийміть Жезл чесноти та справедливості. Навчіться поважати благочестивих…».

Потім давали кулю, помістивши її в ліву руку, і садили на престол з молитвою:

Будьте непохитні і міцно тримайтеся того місця, спадкоємцем якого стали ваші предки, тепер делеговані вам авторитетом Всемогутнього Бога і передані вам нами та всіма єпископами та слугами Божими, і коли побачите духовенство наблизиться до святого вівтаря, не забудьте віддати їм належну честь, щоб Посередник між Богом і людством зміг підтвердити вас на цій королівській посаді, як посередника між духовенством і мирянами, і щоб ви могли правити з Ісусом Христом, нашим Господом, Паном над панами і Господом господарів, котрий разом з Отцем і Святим Духом живе і править на віки віків. Амінь.

Після цього читали [[Te Deum]], а потім [[респонсорій]]:

 Нехай ваша рука зміцніє, а ваша правління піднесеться. Нехай справедливість і суд будуть основою вашого престолу, а милість і правда йдуть перед вами. Алілуя. Помилуй мене, … Слава Отцю і Сину, і Духу Святому. Нехай ваша рука зміцніє, …

Потім архієпископ промовляв молитву: «Бог, що зробив Мойсея переможцем», або молитву «Невблаганний Бог». Тоді люди вітали короля словами: «Життя, здоров'я, щастя, перемоги!». Після чого відбувалась архієпископська святкова Месса. Разом з королем могла відбуватись й церемонії коронації королеви.

Вийшовши з церкви суверен, одягнувши всі королівські клейноди, виїжджав верхи на штучний пагорб, побудований з ґрунту всіх частин королівства. На вершині пагорба суверен вказував на всі чотири сторони світу королівським мечем і клявся захищати королівство та всіх його підданих. Після цього шляхта та піддані тричі вітали свого монарха криками «ура» і віддаючи шану.

Після церемонії королівська пара урочистою процесією вирушала до королівського замку, де відбувався прийом на честь коронації.

== Джерела ==
* Yonge, Charlotte (1867). «The Crown of St. Stephen». A Book of Golden Deeds Of all Times and all Lands. London, Glasgow and Bombay: Blackie and Son.
* Nemes, Paul. «Central Europe Review — Hungary: The Holy Crown».
* András A. Gergely; Gábor Máthé (2000). The Hungarian state: thousand years in Europe: [1000-2000]. Korona. p. 66. ISBN 9789639191792.
* Sedlar, Jean W. (1994). East Central Europe in the Middle Ages, 1000—1500. USA: University of Washington Press. ISBN 0-295-97290-4.
* [http://www.filmkultura.hu/regi/2006/articles/essays/eskuszik_a_kiraly.hu.html Film IV.Károly koronázásáról] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200830065832/http://www.filmkultura.hu/regi/2006//articles/essays/eskuszik_a_kiraly.hu.html |date=30 серпня 2020 }}

{{Коронація}}

[[Категорія:Монархи Угорщини]]
[[Категорія:Коронація|Угорщина]]


text:
# Wolfgang von Gronau
Hans Wolfgang Gronau, ab 1913 von Gronau (* 25. Februar 1893 in Berlin; † 17. März 1977 in Frasdorf, Oberbayern) war ein deutscher Seeflieger und Generalmajor der Luftwaffe.  Berühmt wurde er als Luftfahrtpionier.

## Familie
Wolfgang Gronau entstammte einem alten Geschlecht aus dem Herzogtum Berg. Er war der Sohn des Generals der Artillerie Hans Gronau (1850–1940) und der Luise Gerischer (1867–1926). Sein Vater wurde am 16. Juni 1913 in den erblichen preußischen Adelsstand erhoben.
Am 1. September 1918 heiratete Gronau in Baden-Baden Irma Hell (1895–1981). Aus dieser Ehe, die 1934 geschieden wurde, stammten eine Tochter und zwei Söhne. In zweiter Ehe heiratete er am 29. März 1935 in Berlin Hertha Seelmann-Mirow (1901–1988).

## Leben
Gronau trat am 1. April 1911 in die Kaiserliche Marine ein und erhielt noch im gleichen Jahr eine infanteristische und seemännische Grundausbildung. Es schlossen sich Ausbildungen an der Marineschule und Spezialkurse bis 1913 an. Den Ausbruch des Ersten Weltkriegs erlebte er auf dem Großen Kreuzer Von der Tann, wo er am 1. August 1914 zum Leutnant zur See befördert wurde. Von hier wechselte er noch im August als Adjutant auf das Linienschiff Brandenburg. Da aber sein großes Interesse der Fliegerei galt, wurde er im März 1915 zur Seefliegerstation Norderney (II. Seefliegerabteilung) kommandiert, wo er die Grundelemente des Fliegens erlernte. Danach erwarb er bei der Segelfliegerabteilung auf Borkum den Berechtigungsschein als Flugzeugführer. Bis Dezember 1915 war er als Flugleiter auf der Answald tätig. Ab 1916 war Gronau beim Seeflugzeug-Versuchskommando (SVK) Warnemünde (I. Seefliegerabteilung) im Bereich Versuchs- und Abnahmefliegerei eingesetzt. Zum 1. November gleichen Jahres wurde er 1. Adjutant der II. Seefliegerabteilung und wechselte von hier im November 1917, ebenfalls als 1. Adjutant und Oberleutnant zur See, zum Stab des Kommandeurs der Flieger bei der Hochseeflotte. Von hier erhielt er das Kommando als Leiter der Seefliegerstation Wilhelmshaven (II. Seefliegerabteilung), das er bis 31. Dezember 1918 ausübte. In den Wirrnissen des Übergangs vom Kaiserreich zur Republik, der Auflösung und späteren Neuformierung der Streitkräfte wurde er ab Januar 1919 beim Grenzschutz Ost im Generalkommando Oppeln kommandiert und ab 24. November 1919 aus dem Militärdienst verabschiedet.
Nach verschiedenen Versuchen, in zivilen Berufen Fuß zu fassen, wurde Gronau am 1. Oktober 1925 Angestellter der Deutschen Verkehrsfliegerschule (DVS) und war als Sachbearbeiter in abgedeckter Form für die Fliegerausbildung der Marineleitung des Reichswehrministeriums verantwortlich. Da Deutschland auf Grund der Bestimmungen des Versailler Vertrages keine militärische Fliegerei unterhalten durfte, waren die durchgeführten Lehrgänge als private oder zivile Pilotenausbildung deklariert. Ab 1926 kehrte er nach Warnemünde zurück und leitete hier die kleine Seeflugabteilung der DVS. Im gleichen Jahr gelang ihm mit dem Schwimmerflugzeug Heinkel HE 5 D-937 ein Höhenrekord für Seeflugzeuge, der als erster deutscher Weltrekord nach dem Krieg international anerkannt wurde. Am 1. Oktober wechselte er von Warnemünde nach Sylt und wurde hier Leiter der Zweigstelle der Deutschen Verkehrsfliegerschule in List auf Sylt. In den nächsten Jahren kümmerte er sich hauptsächlich um Stabilität und das notwendige Fachpersonal am Standort und baute ab 1928 die Schulstation List. In Königsberg war er Mitglied der Akademischen Fliegerschaft Rossitten.
Neben seiner Ausbildungstätigkeit plante Gronau einen Atlantikflug und wurde dabei von der Firma Dornier und der Shell unterstützt. Sowohl 1930 als auch im Jahr 1931 konnte er diese Pionierflüge verwirklichen. Ein Jahr darauf gelang ihm sogar eine Erdumrundung. Er publizierte Reiseberichte und hielt Vorträge über die Fliegerei. Im Jahre 1933 erhielt er den Titel Ministerialrat im Reichsluftfahrtministerium, blieb aber dennoch Leiter der Seeflugzeugausbildung. Als die inzwischen fünf Seeflugzeugstationen am 1. April 1934 in die noch getarnte Luftwaffe überführt wurden, schied Gronau aus. Er wurde daraufhin Vize-Präsident des Aeroclubs von Deutschland (Juni 1934) und 1935 Vizepräsident der Fédération Aéronautique Internationale. In den Jahren ab 1936 verblieb er in der Reserve für die Luftwaffe, wurde jährlich als Reserveoffizier befördert, bis er am 1. Januar 1939 reaktiviert wurde und als Oberstleutnant zum Lehrgeschwader 1 in Greifswald kommandiert wurde.
Als im Zuge der Vorbereitungen auf den Zweiten Weltkrieg 1938/39 an mehreren deutschen Botschaften oder Gesandtschaften die Posten der militärischen Attachés neu besetzt wurden, dabei vor allem für den Bereich der Luftwaffe versierte Spezialisten gesucht wurden, die über aktuelle Erfahrungen im Umgang mit der modernen Technik verfügten, gehörte Gronau mit zu den Ausgewählten. Ab 15. April 1939 wurde er in der Deutschen Botschaft in Tokio als Luftwaffenattaché verwendet und löste damit Gerhard Matzky (1894–1983) ab, der aber weiter als Militärattaché vor Ort verblieb. Deutscher Botschafter in Tokio war zu dieser Zeit Eugen Ott. Die Position und Wahrnehmung der Verantwortung der militärischen Attachés in Japan war aus zweierlei Sicht für Deutschland in diesen Jahren von großer Bedeutung. Einerseits bestanden zwischen beiden Ländern bündnisbezogene Vereinbarungen im Rahmen des 1936 geschlossenen Antikominternpaktes. Diese bezogen sich vor allem auf die politische und militärstrategische Ausrichtung Japans in Richtung China und der Sowjetunion. Andererseits gab es in den japanischen Führungskreisen Politiker und Militärs, die sich im Interesse einer Hegemonie gegenüber den USA für eigene regionale Bündnisse aussprachen, in die auch die Sowjetunion mit einbezogen werden sollte. Um daraus keine Gefahren für Deutschland erwachsen zu lassen, musste Japan als asiatische Flanke für die geplante Vernichtung der Sowjetunion, in Stabilität gehalten werden. Die Beschaffung der dazu notwendigen Informationen gehörte mit zum Hauptgegenstand der in Japan positionierten Attachés. Das betraf vor allem Informationen über die japanischen Streitkräfte, die Entwicklung der Waffen- und Kampftechnik aber auch ihre Operationsplanung. Ab 1. Juni 1939 war Gronau zusätzlich noch als Luftwaffenattaché für den japanischen Marionettenstaat Mandschukuo zuständig. Im Januar 1940 wurde Gronau zum Oberst befördert und stieg im Juli 1943 zum Generalmajor auf. Doch in der Zusammenarbeit mit den japanischen Militärs blieb es für den Luftwaffenattaché nicht nur bei dem Schritt der Informationsbeschaffung. Um die Schlagkraft der japanischen Luftwaffe schnell verbessern zu helfen, übergab er die streng geheimgehaltenen Konstruktionsunterlagen des neusten Strahltrieb-Jagdflugzeuges Messerschmitt Me 163 und des Flügelgeschosses V 1. Auf Grund der zunehmend angespannten Kriegs- und Personallage in den militärischen Führungsbereichen wurde er ab 27. Januar 1945 in die Führerreserve des Oberkommando des Heeres versetzt. Mit der Bedingungslosen Kapitulation der Wehrmacht wurde er am 8. Mai 1945 in Japan interniert und kam zum 16. August 1945 in US-amerikanische Kriegsgefangenschaft, aus der man ihn am 30. November 1947 entließ.
Wolfgang von Gronau kehrte Ende 1947 aus Japan nach Deutschland zurück und nahm seinen Wohnsitz in Bayern.

## Weltumrundung
Weiteren Ruhm erlangte Gronau, als er im Juli 1932 mit dem zweimotorigen Wasserflugzeug Dornier-Wal (Kennzeichen D-2053) der Deutschen Verkehrsfliegerschule List zu einer Weltumrundung aufbrach, die ihn nach über 44.000 km im November 1932 wieder nach List zurückführte.

### Vorgeschichte
Am 18. August 1930 startete Gronau mit einer alten Dornier Wal D-1422 zu seinem ersten Transatlantikflug in Ost-West-Richtung. Es gelang ihm zusammen mit seiner Besatzung, den nördlichen Luftweg über den Atlantik auf der Route Sylt-Island-Grönland-Labrador-New York (4670 Meilen) in „nur“ 47 Flugstunden zu bewältigen. Als die Crew am 26. August 1930 auf dem Hudson River in New York landete, wurde ihnen ein begeisterter Empfang zuteil. In Anerkennung seiner Leistung wurde er im Weißen Haus von Herbert Hoover, dem Präsidenten der Vereinigten Staaten, empfangen. Zu dieser Zeit war er Direktor der Deutschen Verkehrsfliegerschule (DVS) in List auf Sylt. Diesen Flug hatte er insgeheim geplant und führte ihn gegen das ausdrückliche Verbot des zuständigen deutschen Ministeriums durch. Erst über Island informierte er per Funk das Ministerium in Berlin mit den Worten: „Fliegen, Ihre Zustimmung vorausgesetzt, über Island nach New York!“.
Auch seine Crew setzte er erst kurz vorher über sein weiteres Vorhaben in Kenntnis, was diese recht unvorbereitet traf: so bewältigte Gronaus Copilot den Flug in ausgetretenen, löchrigen Turnschuhen (Anekdote von E. Zimmer). Als letzter der Crew erfuhr der frisch verlobte Bordmechaniker „Franzl“ Hack alles erst durch den durchgegebenen Funkspruch. Gronaus Vorgesetzten waren über dieses Verhalten alles andere als erfreut und von bereits beschlossenen disziplinarischen Maßnahmen gegen ihn wurde nur abgesehen, da sein Rekordflug international wie auch in der deutschen Bevölkerung mit großer Begeisterung aufgenommen wurde.
Von New York flog Gronau mit seiner Crew weiter nach Chicago. Die Rückreise nach Deutschland erfolgte mit dem Schiff.

### Crew
Seine Mannschaft bestand aus dem Copiloten Eduard Max Lorenz Zimmer (1904–1989), damals Fluglehrer in List auf Sylt, dem schwäbischen Mechaniker Franz Xaver Hack – genannt „Franzl“ – (1904–1964) und dem Funker Fritz Albrecht. Auf dem Weltflug 1932 trat an Zimmers Stelle Ghert von Roth (1907–1942).

### Technik
Für den ersten Flug 1930 stand nur ein Flugveteran, ein alter Dornier DO-J Wal mit dem Kennzeichen D-1422 zur Verfügung, mit dem (als N 25) der Polarforscher Roald Amundsen 1925 versucht hatte, zum Nordpol zu fliegen. Nach seinem ersten erfolgreichen Nordatlantikflug konnte Gronau 1931 von Dornier eine technisch verbesserte Maschine, einen neuen 8-Tonnen- J II -Wal (Dornier Do J II b Bos), das nunmehr „Grönland-Wal“ genannte Flugboot mit dem Kennzeichen D-2053, erhalten. Mit der D-2053 wurden die Pionierflüge 1931 und 1932 erfolgreich durchgeführt.
Sie war u. a. ausgerüstet mit zwei BMW-VIIa-Motoren mit 2 × 550 kW (750 PS) in Tandemanordnung, einem damals neuartigen Sperry-Kreiselhorizont sowie einer FT-Anlage. Mit dem Kurzwellenfunk mit Peilrahmen konnte im Flug Kontakt zu Zielflughäfen und Wetterdiensten gehalten werden; mit dem Langwellenfunk stand eine Notsendeanlage zur Verfügung, wenn ein Antennenmast auf dem schwimmenden Flugboot errichtet wurde.

### Besondere Ereignisse
Die Shell Company, die damals schon eine weltumspannende Kraftstofflogistik aufgebaut hatte, unterstützte den Flug mit Kraft- und Schmierstofflieferungen. Nach der Havarie eines Kutters, der für den Treibstofftransport von Dutch Harbor zur Aleuten-Insel Attu vorgesehen war, war Ende August 1932 der Weiterflug von Dutch Harbor aus zunächst nicht möglich. In dieser Situation sprang die US Coast Guard ein und stellte den Kraftstofftransport nach Attu mit einem eigenen Fahrzeug sicher.:115
Am 7. Oktober 1932 wurde ein „Radioferngespräch“ zwischen Dr. Radtke von der Reichs-Rundfunk-Gesellschaft in Berlin und Wolfgang von Gronau, der gerade in Batavia (heute Jakarta) Station machte, als „Rundfunkinterview“ direkt übertragen. Es war das erste live übertragene Telefon-Interview im deutschen Rundfunk.:144
Auf dem Flug von Mergui nach Sittwe („Akayab“), am 10. Oktober 1932, fiel der vordere Motor aus und die Maschine musste rund 110 km südlich von Rangun im Golf von Bengalen wassern. Dank der mitgeführten Langwellen-Notsendeanlage, mit der das Senden ohne Flughöhe von Meereshöhe aus möglich ist, konnte die SS Caragola der British India Steam Navigation Company angefunkt werden, die die Maschine dank viertelstündiger genauer Positionsangaben, die per Funkpeilung ermittelt wurden, nach zehn Stunden erreichte und nach Rangun schleppte. Dort konnte der Motor repariert werden.:146–148

### Verbleib
D-1422, ehem. N25, landete im Winter 1932 auf dem verschneiten Flugplatz Oberwiesenfeld in München und kam ins Deutsche Museum. Dort wurde sie durch Fliegerangriffe 1944/45 fast völlig zerstört. Ein original Hecksegment/Spante befindet sich im Dornier-Museum in Friedrichshafen.
Walflugboote waren im Zweiten Weltkrieg u. a. als Aufklärer und See-Rettungsflieger im Einsatz, dabei ging vermutlich auch D-2053 verloren. Der Verbleib ist ungeklärt.
Nach der Rückkehr von seinem erfolgreichen Weltflug im November 1932 wurde Gronau und seine Besatzung Claude Dornier in Friedrichshafen am Bodensee gefeiert.

### Flugroute 1932
- Start in List auf Sylt, Deutschland (22. Juli 1932)
- Seyðisfjörður, Island (22.–23. Juli 1932), Zwischenlandung wegen Nebels in Reykjavik
- Reykjavík, Island (23.–24. Juli 1932)
- Ivittuut, Grönland (24.–25. Juli 1932)
- Cartwright, Labrador (25.–26. Juli 1932), Fehlstart wegen zu hohen Gewichts, 400 Liter Betriebsstoff müssen ausgetankt werden
- Montreal, Kanada (26.–29. Juli 1932)
- Ottawa, Kanada (29.–30. Juli 1932)
- Lake St. Clair, Detroit, USA (30. Juli–2. August 1932), defekte Kühler-Entlüftungsleitung des vorderen Motors, Kühlung fällt aus, Kolben fressen, Motorüberholung mit Bordmitteln
- Chicago, USA (2.–5. August 1932)
- Milwaukee, USA (5.–10. August 1932)
- Lac du Bonnet, Manitoba, Kanada (10.–13. August 1932)
- Cormorant Lake, Kanada (13.–15. August 1932)
- Lac La Biche, Alberta, Kanada (15.–18. August 1932)
- Prince Rupert, Kanada (18.–19. August 1932)
- Juneau, Alaska (21.–22. August 1932), Zwischenlandung wegen Nebels in Cordova
- Yakutat, Alaska (22. August 1932), Zwischenlandung wegen eines Lecks im Kühler des hinteren Motors
- Cordova, Alaska (22.–25. August 1932)
- Dutch Harbor, Aleuten (25.–30. August 1932), zwei Schleppantennen verloren, defekte Kühler-Entlüftungsleitung
- Kanaga Island, Aleuten(30.–31. August 1932), Zwischenlandung wegen des defekten Fahrtwindgenerators, dem Stromversorger für den Funk
- Attu, Aleuten (31. August–2. September 1932)
- Paramuschir, Japan (heute Russland) (2.–3. September 1932)
- Nemuro, Japan (3.–4. September 1932)
- Kasumigaura, (Tokio), Japan (4.–17. September 1932), Überholung der gesamten Maschine mit Bordmitteln
- Nagoya, Japan (17.–21. September 1932), beim Flug Zwischenlandung wg. Vergaserproblems, Vergaserreinigung, beim Startversuch am 20. September Bespannung am Tragflügel verletzt und repariert.
- Kagoshima, Japan (21.–23. September 1932)
- Shanghai, China (23.–25. September 1932)
- Hongkong, britische Kronkolonie (25.–27. September 1932)
- Manila, Philippinen (27.–1. Oktober 1932)
- Zamboanga City, Philippinen (1.–2. Oktober 1932)
- Tarakan, Indonesien (2.–3. Oktober 1932)
- Balikpapan, Indonesien (3. Oktober 1932), Tankstopp
- Surabaya, Indonesien (3.–6. Oktober 1932)
- Batavia (heute Jakarta), Indonesien (6.–9. Oktober 1932)
- Port Klang, Malaysia (9. Oktober 1932), Tankstopp
- Mergui, Birma (9.–10. Oktober 1932)
- Rangun, Birma (10.–17. Oktober 1932), Kühlwasserpumpe des vorderer Motors defekt, Motor überhitzt, Wasserung im Golf von Bengalen, Notruf per Langwellensender, Schlepp durch SS Caragola nach Rangun, Motorüberholung mit Bordmitteln
- Akjab, Birma (17. Oktober 1932)
- Chilika-See, Indien	(18.–20. Oktober 1932)
- Colombo, Sri Lanka (20.–23. Oktober 1932), Kühler und Anlasser defekt, Reparatur mit Bordmitteln
- Mangalore, Indien (23.–24. Oktober 1932)
- Bombay, Indien (24.–27. Oktober 1932)
- Karatschi, Pakistan (27.–29. Oktober 1932)
- Hendjam, Iran (29.–30. Oktober 1932), Zwischenstopp wegen kochenden Kühlers
- Basra, Irak	(30.–30. Oktober 1932), ein Spanndraht gebrochen und nach Landung repariert
- Bagdad, Irak (30.  Oktober – 1. November 1932)
- Limassol, Zypern (1.–2. November 1932)
- Piräus, (Athen), Griechenland (2.–4. November 1932)
- Ostia, (Rom), Italien (4.–7. November 1932)
- Genua, Italien (7.–8. November 1932)
- Altenrhein, Schweiz (8.–9. November 1932)
- Friedrichshafen, Deutschland (9.–23. November 1932), Generalüberholung im Dornier Werk
- Ankunft List auf Sylt, Deutschland (23. November 1932)

## Ehrungen
- Die Gronau Nunatakker (69° 27′ N, 30° 15′ W) und der Gronau Gletscher (69° 29′ N, 30° 54′ W)[6] im nördlichen Kong Christian IX Land auf Grönland wurden Wolfgang von Gronau zu Ehren benannt.
- An seinen erfolgreichen Rekordflug erinnert am Start und Zielort List auf Sylt ein Gedenkstein.
- In den Städten Augsburg, Wiesbaden (Erbenheim), Wuppertal (Unterbarmen) und Schönefeld sind jeweils eine Straße nach ihm benannt.
- Harmon Trophy (USA 1932)
- Ehrenbürger der Gemeinde List auf Sylt (von Gronau und seine Frau sind auf dem Lister Friedhof beigesetzt)
- Außerdem Verleihung diverser Auszeichnungen, z. B. des Automobilclubs von Deutschland (September 1930)

## Publikationen
- Im Grönland-Wal. Dreimal über den Atlantik und einmal um die Welt. R. Hobbing, Berlin 1933.
- gemeinsam mit Arnold Frisch herausgegeben: Im Flugboot nach Amerika – Erlebnisse des Ozeanfliegers Wolfgang von Gronau. 1936.
- Wie ich fliegen lernte. 1941.
- Pionierflüge mit dem Dornier-Wal. Luftfahrt-Verlag Walter Zuerl, Steinebach-Wörthsee.

wikiname: dewiki

title: Wolfgang von Gronau

in_language: de

wikitext:
[[Datei:WP Wolfgang von Gronau.jpg|mini|Wolfgang von Gronau (1933)]]
'''Hans Wolfgang Gronau''', ab 1913 '''von Gronau''' (* [[25. Februar]] [[1893]] in [[Berlin]]; † [[17. März]] [[1977]] in [[Frasdorf]], Oberbayern) war ein deutscher Seeflieger und [[Generalmajor]] der Luftwaffe.  Berühmt wurde er als Luftfahrtpionier.

== Familie ==
Wolfgang Gronau entstammte einem alten Geschlecht aus dem [[Herzogtum Berg]]. Er war der Sohn des [[General der Artillerie|Generals der Artillerie]] [[Hans von Gronau|Hans Gronau]] (1850–1940) und der Luise Gerischer (1867–1926). Sein Vater wurde am 16. Juni 1913 in den erblichen [[Königreich Preußen|preußischen]] [[Adel]]sstand erhoben.

Am 1. September 1918 heiratete Gronau in [[Baden-Baden]] Irma Hell (1895–1981). Aus dieser Ehe, die 1934 geschieden wurde, stammten eine Tochter und zwei Söhne. In zweiter Ehe heiratete er am 29. März 1935 in Berlin Hertha Seelmann-Mirow (1901–1988).

== Leben ==
[[Datei:1930-08-26 DornierWal D-1422 NewYork.jpg |mini |Wolfgang von Gronau mit seiner [[Dornier Do J|Dornier-Wal]] „D-1422“ am 26. August 1930 im Hafen von [[New York City|New York]]]]
[[Datei:Bundesarchiv Bild 102-10359, New York, Empfang des Ozeanfliegers von Gronau.jpg |mini |hochkant |Empfang für v. Gronau in New York (1930)]]
[[Datei:Bundesarchiv Bild 102-10439, Flieger Wolfgang von Gronau am Templiner See.jpg |mini |hochkant |Wolfgang von Gronau am [[Templiner See]] (1930)]]
Gronau trat am 1. April 1911 in die [[Kaiserliche Marine]] ein und erhielt noch im gleichen Jahr eine infanteristische und seemännische Grundausbildung. Es schlossen sich Ausbildungen an der [[Marineakademie und -schule (Kiel)|Marineschule]] und Spezialkurse bis 1913 an. Den Ausbruch des [[Erster Weltkrieg|Ersten Weltkriegs]] erlebte er auf dem [[Großer Kreuzer|Großen Kreuzer]] ''[[Von der Tann (Schiff, 1910)|Von der Tann]]'', wo er am 1. August 1914 zum [[Leutnant zur See]] befördert wurde. Von hier wechselte er noch im August als [[Adjutant]] auf das [[Linienschiff]] ''[[Brandenburg (Schiff, 1893)|Brandenburg]]''. Da aber sein großes Interesse der Fliegerei galt, wurde er im März 1915 zur Seefliegerstation [[Norderney]] ([[Seefliegerabteilungen#II. Seefliegerabteilung/Seefliegerabteilung der Nordsee|II. Seefliegerabteilung]]) kommandiert, wo er die Grundelemente des Fliegens erlernte. Danach erwarb er bei der Segelfliegerabteilung auf [[Borkum]] den Berechtigungsschein als Flugzeugführer. Bis Dezember 1915 war er als Flugleiter auf der ''[[Answald]]'' tätig. Ab 1916 war Gronau beim [[Seeflugzeug-Versuchskommando]] (SVK) Warnemünde ([[Seefliegerabteilungen#I. Seefliegerabteilung/Seefliegerabteilung der Ostsee|I. Seefliegerabteilung]]) im Bereich Versuchs- und Abnahmefliegerei eingesetzt. Zum 1. November gleichen Jahres wurde er 1. Adjutant der II. Seefliegerabteilung und wechselte von hier im November 1917, ebenfalls als 1. Adjutant und [[Oberleutnant]] zur See, zum Stab des Kommandeurs der Flieger bei der Hochseeflotte. Von hier erhielt er das Kommando als Leiter der Seefliegerstation Wilhelmshaven (II. Seefliegerabteilung), das er bis 31. Dezember 1918 ausübte. In den Wirrnissen des Übergangs vom Kaiserreich zur Republik, der Auflösung und späteren Neuformierung der Streitkräfte wurde er ab Januar 1919 beim [[Grenzschutz Ost]] im Generalkommando Oppeln kommandiert und ab 24. November 1919 aus dem Militärdienst verabschiedet.

Nach verschiedenen Versuchen, in zivilen Berufen Fuß zu fassen, wurde Gronau am 1. Oktober 1925 Angestellter der [[Deutsche Verkehrsfliegerschule|Deutschen Verkehrsfliegerschule]] (DVS) und war als Sachbearbeiter in abgedeckter Form für die Fliegerausbildung der Marineleitung des [[Reichswehrministerium]]s verantwortlich. Da Deutschland auf Grund der Bestimmungen des [[Versailler Vertrag]]es keine militärische Fliegerei unterhalten durfte, waren die durchgeführten Lehrgänge als private oder zivile Pilotenausbildung deklariert. Ab 1926 kehrte er nach [[Warnemünde]] zurück und leitete hier die kleine Seeflugabteilung der DVS. Im gleichen Jahr gelang ihm mit dem Schwimmerflugzeug [[Heinkel HE 5]] ''D-937'' ein Höhenrekord für Seeflugzeuge, der als erster deutscher Weltrekord nach dem Krieg international anerkannt wurde. Am 1. Oktober wechselte er von Warnemünde nach Sylt und wurde hier Leiter der Zweigstelle der Deutschen Verkehrsfliegerschule in [[List auf Sylt]]. In den nächsten Jahren kümmerte er sich hauptsächlich um Stabilität und das notwendige Fachpersonal am Standort und baute ab 1928 die Schulstation List. In [[Königsberg (Preußen)|Königsberg]] war er Mitglied der [[Akademische Fliegerschaft|Akademischen Fliegerschaft]] [[Rybatschi|Rossitten]].

Neben seiner Ausbildungstätigkeit plante Gronau einen Atlantikflug und wurde dabei von der Firma [[Dornier-Werke|Dornier]] und der [[Royal Dutch Shell|Shell]] unterstützt. Sowohl 1930 als auch im Jahr 1931 konnte er diese Pionierflüge verwirklichen. Ein Jahr darauf gelang ihm sogar eine Erdumrundung. Er publizierte Reiseberichte und hielt Vorträge über die Fliegerei. Im Jahre 1933 erhielt er den Titel Ministerialrat im [[Reichsluftfahrtministerium]], blieb aber dennoch Leiter der Seeflugzeugausbildung. Als die inzwischen fünf Seeflugzeugstationen am 1. April 1934 in die noch getarnte Luftwaffe überführt wurden, schied Gronau aus. Er wurde daraufhin Vize-Präsident des [[Deutscher Aero Club|Aeroclubs von Deutschland]] (Juni 1934) und 1935 Vizepräsident der [[Fédération Aéronautique Internationale]].<ref>Kurt W. Streit, John W. R. Taylor: ''Geschichte der Luftfahrt.'' 1972.</ref> In den Jahren ab 1936 verblieb er in der Reserve für die [[Luftwaffe (Wehrmacht)|Luftwaffe]], wurde jährlich als Reserveoffizier befördert, bis er am 1. Januar 1939 reaktiviert wurde und als [[Oberstleutnant]] zum [[Lehrgeschwader 1]] in [[Greifswald]] kommandiert wurde.

Als im Zuge der Vorbereitungen auf den [[Zweiter Weltkrieg|Zweiten Weltkrieg]] 1938/39 an mehreren deutschen Botschaften oder Gesandtschaften die Posten der militärischen Attachés neu besetzt wurden, dabei vor allem für den Bereich der Luftwaffe versierte Spezialisten gesucht wurden, die über aktuelle Erfahrungen im Umgang mit der modernen Technik verfügten, gehörte Gronau mit zu den Ausgewählten. Ab 15. April 1939 wurde er in der [[Deutsche Botschaft Tokio|Deutschen Botschaft]] in [[Tokio]] als [[Militärattaché|Luftwaffenattaché]] verwendet und löste damit [[Gerhard Matzky]] (1894–1983) ab, der aber weiter als Militärattaché vor Ort verblieb.<ref>Manfred Kehring: ''Die Wiedereinrichtung des deutschen militärischen Attachédienstes nach dem Ersten Weltkrieg (1919–1933).'' Harald Boldt Verlag, Boppard am Rhein 1966, S. 230.</ref> Deutscher Botschafter in Tokio war zu dieser Zeit [[Eugen Ott (Generalmajor)|Eugen Ott]]. Die Position und Wahrnehmung der Verantwortung der militärischen Attachés in Japan war aus zweierlei Sicht für Deutschland in diesen Jahren von großer Bedeutung. Einerseits bestanden zwischen beiden Ländern bündnisbezogene Vereinbarungen im Rahmen des 1936 geschlossenen [[Antikominternpakt]]es. Diese bezogen sich vor allem auf die politische und militärstrategische Ausrichtung Japans in Richtung China und der Sowjetunion. Andererseits gab es in den japanischen Führungskreisen Politiker und Militärs, die sich im Interesse einer Hegemonie gegenüber den USA für eigene regionale Bündnisse aussprachen, in die auch die Sowjetunion mit einbezogen werden sollte. Um daraus keine Gefahren für Deutschland erwachsen zu lassen, musste Japan als asiatische Flanke für die geplante Vernichtung der Sowjetunion, in Stabilität gehalten werden. Die Beschaffung der dazu notwendigen Informationen gehörte mit zum Hauptgegenstand der in Japan positionierten Attachés. Das betraf vor allem Informationen über die japanischen Streitkräfte, die Entwicklung der Waffen- und Kampftechnik aber auch ihre Operationsplanung.<ref>John W. M. Chapman: ''The Price of Admiralty. The War Diary of the German Neval Attache in Japan 1939–1943.'' U.K. 1984 (3 Bände).</ref> Ab 1. Juni 1939 war Gronau zusätzlich noch als Luftwaffenattaché für den japanischen [[Marionettenregierung|Marionettenstaat]] [[Mandschukuo]] zuständig. Im Januar 1940 wurde Gronau zum [[Oberst]] befördert und stieg im Juli 1943 zum Generalmajor auf. Doch in der Zusammenarbeit mit den japanischen Militärs blieb es für den Luftwaffenattaché nicht nur bei dem Schritt der Informationsbeschaffung. Um die Schlagkraft der japanischen Luftwaffe schnell verbessern zu helfen, übergab er die streng geheimgehaltenen Konstruktionsunterlagen des neusten Strahltrieb-Jagdflugzeuges [[Messerschmitt Me 163]] und des Flügelgeschosses [[Fieseler Fi 103|V 1]]. Auf Grund der zunehmend angespannten Kriegs- und Personallage in den militärischen Führungsbereichen wurde er ab 27. Januar 1945 in die [[Führerreserve]] des Oberkommando des Heeres versetzt. Mit der [[Bedingungslose Kapitulation der Wehrmacht|Bedingungslosen Kapitulation der Wehrmacht]] wurde er am 8. Mai 1945 in Japan interniert und kam zum 16. August 1945 in US-amerikanische [[Kriegsgefangenschaft]], aus der man ihn am 30. November 1947 entließ.

Wolfgang von Gronau kehrte Ende 1947 aus Japan nach Deutschland zurück und nahm seinen Wohnsitz in Bayern.

== Weltumrundung ==
[[Datei:1932-09-27 D-2053 ManilaBay.jpg |mini |Der Dornier-Wal „D-2053“ der DVS am 27. September 1932 über der [[Manilabucht]]]]
[[Datei:1932 D-2053 Aircraft with mounted antenna mast.jpg |mini |Dornier Wal „D-2023“ mit aufgerichtetem Antennenmast]]
[[Datei:1932 D-2053 Details.jpg |mini |hochkant |[[Funkpeilung|Peilantenne]], [[Staudruckturbine|Staudruckgenerator]] für den Funk, vorderer [[Wasserkühlung|Kühler]] und [[Luftschraube|Propeller]] des [[Dornier Wal|''Grönland-Wals'']]]]
[[Datei:1932 DornierWal D-2053 Manzell nachWeltrundflug.jpg |mini |Der Dornier-Wal „D-2053“ der DVS am 9. November 1932 nach erfolgreichem Weltflug in [[Friedrichshafen]]-[[Manzell]]]]
[[Datei:1932 RaumeinteilungDesGroenland-Wal.jpg |mini |„Raumeinteilung des Grönland-Wal“]]
Weiteren Ruhm erlangte Gronau, als er im Juli [[1932]] mit dem zweimotorigen [[Wasserflugzeug]] [[Dornier Do J|Dornier-Wal]] (Kennzeichen ''D-2053'') der Deutschen Verkehrsfliegerschule List zu einer Weltumrundung aufbrach, die ihn nach über 44.000 km im November 1932 wieder nach List zurückführte.

=== Vorgeschichte ===
Am 18. August 1930 startete Gronau mit einer alten Dornier Wal D-1422 zu seinem ersten Transatlantikflug in Ost-West-Richtung. Es gelang ihm zusammen mit seiner Besatzung, den nördlichen Luftweg über den Atlantik auf der Route Sylt-Island-Grönland-Labrador-New York (4670 Meilen) in „nur“ 47 Flugstunden zu bewältigen. Als die Crew am 26. August 1930 auf dem [[Hudson River]] in New York landete, wurde ihnen ein begeisterter Empfang zuteil. In Anerkennung seiner Leistung wurde er im [[Weißes Haus|Weißen Haus]] von [[Herbert Hoover]], dem [[Präsident der Vereinigten Staaten|Präsidenten der Vereinigten Staaten]], empfangen. Zu dieser Zeit war er Direktor der Deutschen Verkehrsfliegerschule (DVS) in List auf Sylt. Diesen Flug hatte er insgeheim geplant und führte ihn gegen das ausdrückliche Verbot des zuständigen deutschen Ministeriums durch. Erst über [[Island]] informierte er per Funk das Ministerium in Berlin mit den Worten: ''„Fliegen, Ihre Zustimmung vorausgesetzt, über Island nach New York!“''.

Auch seine Crew setzte er erst kurz vorher über sein weiteres Vorhaben in Kenntnis, was diese recht unvorbereitet traf: so bewältigte Gronaus Copilot den Flug in ausgetretenen, löchrigen Turnschuhen (Anekdote von E. Zimmer). Als letzter der Crew erfuhr der frisch verlobte Bordmechaniker „Franzl“ Hack alles erst durch den durchgegebenen Funkspruch. Gronaus Vorgesetzten waren über dieses Verhalten alles andere als erfreut und von bereits beschlossenen disziplinarischen Maßnahmen gegen ihn wurde nur abgesehen, da sein Rekordflug international wie auch in der deutschen Bevölkerung mit großer Begeisterung aufgenommen wurde.
Von New York flog Gronau mit seiner Crew weiter nach Chicago. Die Rückreise nach Deutschland erfolgte mit dem Schiff.

=== Crew ===
Seine Mannschaft bestand aus dem Copiloten Eduard Max Lorenz Zimmer (1904–1989), damals Fluglehrer in List auf Sylt, dem schwäbischen Mechaniker Franz Xaver Hack – genannt „Franzl“ – (1904–1964) und dem Funker Fritz Albrecht. Auf dem Weltflug 1932 trat an Zimmers Stelle Ghert von Roth (1907–1942).

=== Technik ===
Für den ersten Flug 1930 stand nur ein Flugveteran, ein alter Dornier DO-J Wal mit dem Kennzeichen D-1422 zur Verfügung, mit dem (als N 25) der Polarforscher [[Roald Amundsen]] 1925 versucht hatte, zum Nordpol zu fliegen. Nach seinem ersten erfolgreichen Nordatlantikflug konnte Gronau 1931 von Dornier eine technisch verbesserte Maschine, einen neuen 8-Tonnen- J II -Wal (Dornier Do J II b Bos), das nunmehr „Grönland-Wal“ genannte Flugboot mit dem Kennzeichen D-2053, erhalten. Mit der D-2053 wurden die Pionierflüge 1931 und 1932 erfolgreich durchgeführt.

Sie war u. a. ausgerüstet mit zwei [[BMW]]-VIIa-Motoren mit 2 × 550 kW (750 PS) in Tandemanordnung, einem damals neuartigen [[Sperry Corporation|Sperry]]-[[Kreiselkompass|Kreiselhorizont]] sowie einer [[Funk-Telegrafie|FT]]-Anlage. Mit dem [[Kurzwelle]]nfunk mit [[Peilrahmen]] konnte im Flug Kontakt zu Zielflughäfen und Wetterdiensten gehalten werden; mit dem [[Langwelle]]nfunk stand eine Notsendeanlage zur Verfügung, wenn ein Antennenmast auf dem schwimmenden Flugboot errichtet wurde.

=== Besondere Ereignisse ===
Die [[Shell plc|Shell Company]], die damals schon eine weltumspannende Kraftstofflogistik aufgebaut hatte, unterstützte den Flug mit Kraft- und Schmierstofflieferungen. Nach der Havarie eines Kutters, der für den Treibstofftransport von [[Dutch Harbor]] zur Aleuten-Insel [[Attu]] vorgesehen war, war Ende August 1932 der Weiterflug von Dutch Harbor aus zunächst nicht möglich. In dieser Situation sprang die [[United States Coast Guard|US Coast Guard]] ein und stellte den Kraftstofftransport nach Attu mit einem eigenen Fahrzeug sicher.<ref name="Gronau1933">{{Literatur |Autor=Wolfgang von Gronau |Titel=Im Grönland-Wal. Dreimal über den Atlantik und einmal um die Welt |Verlag=R. Hobbing |Ort=Berlin |Jahr=1933}}</ref>{{rp|115}}

Am 7. Oktober 1932 wurde ein „Radioferngespräch“ zwischen Dr. Radtke von der [[Reichs-Rundfunk-Gesellschaft]] in Berlin und Wolfgang von Gronau, der gerade in [[Jakarta|Batavia]] (heute Jakarta) Station machte, als „Rundfunkinterview“ direkt übertragen. Es war das erste [[Liveübertragung|live]] übertragene Telefon-Interview im deutschen Rundfunk.<ref name="Gronau1933" />{{rp|144}}<ref name="RRG1932">{{Internetquelle |titel=Erstes Ferngespräch im Rundfunk mit Luftfahrtpionier Wolfgang von Gronau |url=https://www.swr.de/swrkultur/wissen/archivradio/erster-ferngespraech-im-rundfunk-1932-wolfgang-von-gronau-flugpionier-102.html |hrsg=[[SWR]] |datum=1932-10-07 |abruf=2025-01-25 |kommentar=Zugriff auf ein Tondokument der [[Reichs-Rundfunk-Gesellschaft]] vom 7. Oktober 1932}}</ref>

Auf dem Flug von [[Mergui]] nach [[Sittwe]] („Akayab“), am 10. Oktober 1932, fiel der vordere Motor aus und die Maschine musste rund 110 km südlich von [[Rangun]] im [[Golf von Bengalen]] wassern. Dank der mitgeführten Langwellen-Notsendeanlage, mit der das Senden ohne Flughöhe von Meereshöhe aus möglich ist, konnte die ''SS Caragola'' der [[British India Steam Navigation Company]] angefunkt werden, die die Maschine dank viertelstündiger genauer Positionsangaben, die per [[Funkpeilung]] ermittelt wurden, nach zehn Stunden erreichte und nach Rangun schleppte. Dort konnte der Motor repariert werden.<ref name="Gronau1933" />{{rp|146–148}}

=== Verbleib ===
D-1422, ehem. N25, landete im Winter 1932 auf dem verschneiten Flugplatz Oberwiesenfeld in München und kam ins [[Deutsches Museum|Deutsche Museum]]. Dort wurde sie durch Fliegerangriffe 1944/45 fast völlig zerstört. Ein original Hecksegment/Spante befindet sich im [[Dornier-Museum]] in Friedrichshafen.

Walflugboote waren im [[Zweiter Weltkrieg|Zweiten Weltkrieg]] u. a. als Aufklärer und See-Rettungsflieger im Einsatz, dabei ging vermutlich auch D-2053 verloren. Der Verbleib ist ungeklärt.

Nach der Rückkehr von seinem erfolgreichen Weltflug im November 1932 wurde Gronau und seine Besatzung [[Claude Dornier]] in [[Friedrichshafen]] am Bodensee gefeiert.

=== Flugroute 1932 ===
{{Mehrspaltige Liste |liste=
* Start in [[List auf Sylt]], Deutschland (22. Juli 1932)
* [[Seyðisfjörður]], Island (22.–23. Juli 1932), Zwischenlandung wegen Nebels in Reykjavik
* [[Reykjavík]], Island (23.–24. Juli 1932)
* [[Ivittuut]], Grönland (24.–25. Juli 1932)
* [[Cartwright (Neufundland und Labrador)|Cartwright]], Labrador (25.–26. Juli 1932), Fehlstart wegen zu hohen [[Startgewicht|Gewichts]], 400 Liter Betriebsstoff müssen ausgetankt werden
* [[Montreal]], Kanada (26.–29. Juli 1932)
* [[Ottawa]], Kanada (29.–30. Juli 1932)
* [[Lake St. Clair (Nordamerika)|Lake St. Clair]], Detroit, USA (30. Juli–2. August 1932), defekte Kühler-Entlüftungsleitung des vorderen Motors, Kühlung fällt aus, [[Kolbenfresser|Kolben fressen]], [[Motoreninstandsetzung|Motorüberholung]] mit Bordmitteln
* [[Chicago]], USA (2.–5. August 1932)
* [[Milwaukee]], USA (5.–10. August 1932)
* [[Lac du Bonnet]], Manitoba, Kanada (10.–13. August 1932)
* [[Cormorant Lake]], Kanada (13.–15. August 1932)
* [[Lac La Biche]], Alberta, Kanada (15.–18. August 1932)
* [[Prince Rupert]], Kanada (18.–19. August 1932)
* [[Juneau]], Alaska (21.–22. August 1932), Zwischenlandung wegen Nebels in Cordova
* [[Yakutat]], Alaska (22. August 1932), Zwischenlandung wegen eines Lecks im [[Wasserkühlung|Kühler]] des hinteren Motors
* [[Cordova (Alaska)|Cordova]], Alaska (22.–25. August 1932)
* [[Unalaska|Dutch Harbor]], Aleuten (25.–30. August 1932), zwei [[Antenne|Schleppantennen]] verloren, defekte Kühler-Entlüftungsleitung
* [[Kanaga Island]], Aleuten(30.–31. August 1932), Zwischenlandung wegen des defekten [[Elektrischer Generator|Fahrtwindgenerators]], dem Stromversorger für den Funk
* [[Attu]], Aleuten (31. August–2. September 1932)
* [[Paramuschir]], Japan (heute Russland) (2.–3. September 1932)
* [[Nemuro (Hokkaidō)|Nemuro]], Japan (3.–4. September 1932)
* [[Kasumigaura (Ibaraki)|Kasumigaura]], ([[Tokio]]), Japan (4.–17. September 1932), [[Generalüberholung|Überholung]] der gesamten Maschine mit Bordmitteln
* [[Nagoya]], Japan (17.–21. September 1932), beim Flug Zwischenlandung wg. [[Vergaser]]problems, Vergaserreinigung, beim Startversuch am 20. September [[Holm-Rippenbauweise|Bespannung am Tragflügel]] verletzt und repariert.
* [[Kagoshima]], Japan (21.–23. September 1932)
* [[Shanghai]], China (23.–25. September 1932)
* [[Hongkong]], britische Kronkolonie (25.–27. September 1932)
* [[Manila]], Philippinen (27.–1. Oktober 1932)
* [[Zamboanga City]], Philippinen (1.–2. Oktober 1932)
* [[Tarakan (Stadt)|Tarakan]], Indonesien (2.–3. Oktober 1932)
* [[Balikpapan]], Indonesien (3. Oktober 1932), Tankstopp
* [[Surabaya]], Indonesien (3.–6. Oktober 1932)
* [[Jakarta|Batavia]] (heute Jakarta), Indonesien (6.–9. Oktober 1932)
* [[Port Klang]], Malaysia (9. Oktober 1932), Tankstopp
* [[Mergui]], Birma (9.–10. Oktober 1932)
* [[Rangun]], Birma (10.–17. Oktober 1932), [[Kühlmittelpumpe|Kühlwasserpumpe]] des vorderer Motors defekt, Motor überhitzt, Wasserung im Golf von Bengalen, Notruf per Langwellensender, Schlepp durch ''SS Caragola'' nach Rangun, Motorüberholung mit Bordmitteln
* [[Akjab]], Birma (17. Oktober 1932)
* [[Chilika-See]], Indien	(18.–20. Oktober 1932)
* [[Colombo]], Sri Lanka (20.–23. Oktober 1932), Kühler und [[Motoranlasser|Anlasser]] defekt, Reparatur mit Bordmitteln
* [[Mangaluru|Mangalore]], Indien (23.–24. Oktober 1932)
* [[Mumbai|Bombay]], Indien (24.–27. Oktober 1932)
* [[Karatschi]], Pakistan (27.–29. Oktober 1932)
* [[Hengam|Hendjam]], Iran (29.–30. Oktober 1932), Zwischenstopp wegen kochenden Kühlers
* [[Basra]], Irak	(30.–30. Oktober 1932), ein Spanndraht gebrochen und nach Landung repariert
* [[Bagdad]], Irak (30.  Oktober – 1. November 1932)
* [[Limassol]], Zypern (1.–2. November 1932)
* [[Piräus]], ([[Athen]]), Griechenland (2.–4. November 1932)
* [[Municipio X|Ostia]], ([[Rom]]), Italien (4.–7. November 1932)
* [[Genua]], Italien (7.–8. November 1932)
* [[Altenrhein SG|Altenrhein]], Schweiz (8.–9. November 1932)
* [[Friedrichshafen]], Deutschland (9.–23. November 1932), [[Generalüberholung]] im Dornier Werk
* Ankunft List auf Sylt, Deutschland (23. November 1932)}}

== Ehrungen ==
[[Datei:Wolfgang von Gronau-Gedenktafel.jpg|mini|Ehrenbürger Gedenktafel am [[Lister Hafen]]]]
* Die [[Gronau Nunatakker]] ({{Coordinate|text=DM |NS=69/27/0/N |EW=30/15/0/W |type=landmark |region=GL |dim= |name=Gronau-Nunatakker}}) und der [[Gronau Gletscher]] ({{Coordinate|text=DM |NS=69/29/0/N |EW=30/54/0/W |type=landmark |region=GL |dim= |name=Gronau-Gletscher}})<ref>{{Webarchiv |url=http://www.geus.dk/publications/bull/nr21/nr21_p001-368.pdf |text=Anthony K. Higgins: ''Exploration history and place names of northern East Greenland.'' (= ''Geological Survey of Denmark and Greenland Bulletin'' Bd. 21, 2010). Kopenhagen 2010, ISBN 978-87-7871-292-9 (englisch, PDF, 12,9 MB), S. 183 |wayback=20170604064604 }}</ref> im nördlichen [[Kong Christian IX Land]] auf [[Grönland]] wurden Wolfgang von Gronau zu Ehren benannt.
* An seinen erfolgreichen Rekordflug erinnert am Start und Zielort [[List auf Sylt]] ein Gedenkstein.
* In den Städten [[Augsburg]], [[Wiesbaden]] (Erbenheim), [[Wuppertal]] (Unterbarmen) und [[Schönefeld]] sind jeweils eine Straße nach ihm benannt.
* Harmon Trophy (USA 1932)
* Ehrenbürger der Gemeinde List auf [[Sylt]] (von Gronau und seine Frau sind auf dem Lister Friedhof beigesetzt)
* Außerdem Verleihung diverser Auszeichnungen, z. B. des Automobilclubs von Deutschland (September 1930)

== Publikationen ==
* ''Im Grönland-Wal. Dreimal über den Atlantik und einmal um die Welt''. R. Hobbing, Berlin 1933.
* gemeinsam mit Arnold Frisch herausgegeben: ''Im Flugboot nach Amerika – Erlebnisse des Ozeanfliegers Wolfgang von Gronau''. 1936.
* ''Wie ich fliegen lernte''. 1941.
* ''Pionierflüge mit dem Dornier-Wal''. Luftfahrt-Verlag Walter Zuerl, Steinebach-Wörthsee.

== Literatur ==
* [[Dermot Bradley]] (Hrsg.), Karl-Friedrich Hildebrand: ''Die Generale der deutschen Luftwaffe 1935–1945.'' Band 2, Biblio Verlag, Osnabrück 1992, ISBN 3-7648-2209-0, S. 395 f.
* John W. M. Chapman: ''The Price of Admiralty. The War Diary of the German Neval Attache in Japan 1939–1943.'' U.K. 1984 (3 Bände).
* M. Michiel van der Mey: ''Dornier Wal – „A Light coming over the Sea“.''
* Kurt W. Streit, John W. R. Taylor: ''Geschichte der Luftfahrt.'' 1972.
* ''[[Genealogisches Handbuch des Adels#Der Gotha|Gothaisches Genealogisches Taschenbuch der Adeligen Häuser]].'' Teil B, Verlag Justus Perthes, Gotha 1941.
* ''[[Genealogisches Handbuch des Adels]]. Adelslexikon.'' Band IV, Band 67 der Gesamtreihe, C. A. Starke Verlag, Limburg (Lahn) 1978.

== Weblinks ==
{{Commonscat}}
* {{DNB-Portal|118542419}}
* {{Pressemappe|FID=pe/006570}}
* {{Internetquelle |url=https://airandspace.si.edu/stories/editorial/wolfgang-von-gronau-and-his-greenland-whales |autor=Roger Connor |titel=Wolfgang von Gronau and his Greenland “whales” |hrsg=[[Smithsonian Institution]] |datum=2013-08-27 |abruf=2024-10-30}}

== Einzelnachweise ==
<references />

{{Normdaten|TYP=p|GND=118542419|VIAF=803605}}

{{SORTIERUNG:Gronau, Wolfgang von}}
[[Kategorie:Luftfahrtpionier]]
[[Kategorie:Generalmajor (Luftwaffe der Wehrmacht)]]
[[Kategorie:Deutscher Luftwaffenattaché (Luftstreitkräfte des Deutschen Reiches)]]
[[Kategorie:Oberleutnant zur See (Kaiserliche Marine)]]
[[Kategorie:Person im Ersten Weltkrieg (Deutsches Reich)]]
[[Kategorie:Träger des Eisernen Kreuzes I. Klasse]]
[[Kategorie:Nobilitierter (Preußen)]]
[[Kategorie:Deutscher]]
[[Kategorie:Geboren 1893]]
[[Kategorie:Gestorben 1977]]
[[Kategorie:Mann]]
[[Kategorie:Seeflugzeug-Versuchskommando]]

{{Personendaten
|NAME=Gronau, Wolfgang von
|ALTERNATIVNAMEN=Gronau, Wolfgang
|KURZBESCHREIBUNG=deutscher Pilot und Luftfahrtpionier
|GEBURTSDATUM=25. Februar 1893
|GEBURTSORT=[[Berlin]]
|STERBEDATUM=17. März 1977
|STERBEORT=[[Frasdorf]]
}}