text:
# Nereide (sommergibile 1913)
Il Nereide è stato un sommergibile della Regia Marina.

## Storia
Una volta in servizio entrò a far parte della III Squadriglia Sommergibili, con base a Brindisi. Nel maggio 1915 era comandante dell'unità il tenente di vascello (poi capitano di corvetta) Carlo Del Greco.
Nella notte tra il 23 ed il 24 maggio 1915 fu inviato in missione offensiva al largo di Cattaro, facendo ritorno il 25: con 280 miglia percorse (anche se parte dell'andata avvenne a rimorchio del cacciatorpediniere Borea) e 37 ore di navigazione in immersione, fu la prima missione svolta da un sommergibile italiano nella prima guerra mondiale.
Svolse poi alcune altre missioni in Adriatico. L'11 luglio 1915 truppe italiane sbarcarono nell'arcipelago di Pelagosa, stazione di vedetta nel Basso Adriatico, e la occuparono; a sostegno delle unità impegnate nello sbarco, il Nereide fu dislocato in agguato nei pressi di Capo Planka (Dalmazia).
Dopo l'occupazione alcune unità italiane furono periodicamente dislocate di guardia nei pressi di queste isolette, nel caso fossero state attaccate da navi della k.u.k. Kriegsmarine. Una delle unità destinata a tale compito fu il Nereide.
Il 5 agosto 1915, tra le 4.30 e le 5 del mattino, il Nereide – in anticipo rispetto al previsto – si portò all'ormeggio sommergibili di Zadlo (Pelagosa Grande); da terra, su richiesta del comandante Del Greco, giunse una pilotina con un nostromo, per agevolare le manovre di ormeggio, manovra che peraltro apparve eseguita in maniera piuttosto inusuale: da terra si pensò che il sommergibile avesse subito in guasto e stesse attraccando per ripararlo. Non appena il sommergibile si fu ormeggiato, però, rimise nuovamente in moto lasciando gli ormeggi ed iniziò la manovra d'immersione rapida; poco dopo, da riva, fu visto un siluro transitare a proravia del Nereide (che stava manovrando per dirigere per sudovest, da dove proveniva il siluro), mancandolo, poi un secondo siluro, lanciato dal Nereide, ed immediatamente dopo un'altra arma, partita verosimilmente da un'unità nemica: questa andò a segno ed il sommergibile (del quale a quel punto emergeva solo parte della torretta) affondò all'istante (ore 5.30), devastato da una forte esplosione
Fu poi possibile ricostruire quello che era accaduto: il sommergibile austro-ungarico U 5, nascosto dal mare mosso, aveva avvistato il Nereide e si era avvicinato per attaccarlo, lanciando un primo siluro; al contempo anche l'unità italiana, individuato l'U-Boot, era di colpo ripartita per immergersi, evitare il siluro e contrattaccare. Dopo aver schivato la prima arma, il Nereide ne aveva lanciata una propria, andata anch'essa a vuoto, e non aveva avuto modo di evitare un secondo siluro dell’U 5, che l'aveva centrato ed affondato.
L’U 5, portatosi più vicino alla costa (fino a circa 500 metri), fu bersagliato dai cannoni italiani da 76/17 mm e, per evitare di essere colpito, si allontanò immergendosi.
Un'imbarcazione salpò da Pelagosa e si portò 250 metri a sud/sudovest di Zadlo, dov'era affondato il Nereide, per cercare sopravvissuti: non ne trovò nessuno, ma trovò invece la boa telefonica, staccatasi da sommergibile. La boa fu collegata ad un telefono da campo e si cercò di mettersi in contatto con eventuali superstiti intrappolati all'interno del sommergibile, ma non giunse alcuna risposta, segnale che l'intero equipaggio era perito.
Con il Nereide scomparvero il comandante Del Greco, un altro ufficiale (il tenente di vascello Carlo Boggio), 5 sottufficiali, 12 tra sottocapi e marinai ed un operaio del cantiere di costruzione.
Alla memoria del comandante Del Greco fu conferita la prima Medaglia d'oro al valor militare della Regia Marina nella prima guerra mondiale.
Il relitto del sommergibile fu poi individuato a 37 metri di profondità, quasi spezzato in due (solo l'asse portaelica univa gli ultimi tredici metri di poppa al resto dello scafo) ma in stato relativamente buono, a circa 250 metri dalla riva, con appoppamento di 20°.
Nel gennaio 1972 le autorità jugoslave (dal 1947 Pelagosa era sotto la giurisdizione della Jugoslavia) decisero di recuperare il relitto. A fine maggio 1972 la nave recuperi Spasilach della Marina jugoslava, con a bordo 24 esperti subacquei della Marina ed una troupe della RAI, si portò vicino al relitto che fu esplorato per verificarne le condizioni (fu peraltro rilevato che all'interno di qualche compartimento di era ancora dell'aria, a 57 anni dall'affondamento).
Ebbero poi inizio le operazioni di recupero: i due tronconi furono definitivamente separati mediante la fiamma ossidrica, dopo di che furono assicurati (con l'uso di cavi di nylon) ciascuno a due serbatoi pieni d'acqua; svuotati poi dall'acqua e riempiti d'aria, i serbatoi emersero portando in superficie il relitto.
La carcassa del Nereide fu quindi ispezionata: furono recuperati gli scheletri di 10 uomini (poi portati in Italia e tumulati, con gli onori militari, nel Sacrario Militare di Brindisi) e numerosi oggetti.
Trainato in acque più profonde, il relitto del Nereide fu di nuovo, e definitivamente, affondato facendo scoppiare alcuni dei suoi vecchi siluri.

## Curiosità
Il comandante del sommergibile U-5, che ha lanciato il siluro e causato l'affondamento, era Georg Ludwig von Trapp, la cui storia personale è raccontata nel celebre film Tutti insieme appassionatamente.

### Periodici
- Gennaro La Rana, Cronache dalle Federazioni, in Il Nastro Azzurro, n. 1, Roma, Istituto del Nastro Azzurro, gennaio-febbraio 2009,  p. 22.

wikiname: itwiki

title: Nereide (sommergibile 1913)

in_language: it

wikitext:
{{Infobox nave
|Nome= ''Nereide''
|Categoria = sommergibile
|Immagine=Regia Marina Nereide.jpg
||Didascalia=Il ''Nereide'' durante le prove in mare
|Bandiera = Flag of Italy (1861-1946) crowned.svg
|Bandiera2 =
|Tipo = [[sommergibile]] di piccola crociera
|Classe = [[Classe Nautilus (sommergibile 1911)|Nautilus]]
|Cantiere =costruzione: [[Arsenale di Venezia|Regio Arsenale]], [[Venezia]]
|Identificazione =
|Ordine =
|Impostazione=1º agosto 1911
|Varo=12 luglio 1913
|Completamento =
|Entrata_in_servizio=20 dicembre 1913
|Proprietario ={{Insegna navale|ITA (1861-1946)|icona}}
|Intitolazione = [[Nereidi|Nereide]]
|Radiazione =
|Destino_finale = silurato ed affondato dal sommergibile austroungarico ''U 5'' il 5 agosto 1915 presso [[Pelagosa]]
|Dislocamento_in_immersione = 303 t
|Dislocamento_in_emersione = 225 t
|Stazza_lorda =
|Lunghezza = 40,96
|Larghezza = 4,3
|Altezza =
|Pescaggio = 2,93
|Profondità_operativa = 40
|Ponte_di_volo =
|Propulsione = 2 motori Diesel [[Sulzer]] da 600 [[cavallo vapore|CV]]
2 motori elettrici [[Ansaldo]] da 320 cv complessivi
2 eliche
|Velocità_in_immersione = 8
|Velocità_in_emersione=13,2
|Autonomia = in emersione 1000 miglia nautiche a 10 nodi
in immersione 64 mn a 4 nodi
o 14 mn a 7 nodi
|Capacità_di_carico =
|Equipaggio = 2 ufficiali, 17 sottufficiali e marinai
|Passeggeri =
|Sensori =
|Sistemi_difensivi =
|Siluri=3 tubi lanciasiluri da 450 mm immersi a prua
1 tubo lanciasiluri da 450 mm brandeggiabile in coperta<ref>Questo tubo lanciasiluri fu poi rimosso.</ref>
4 siluri
|Corazzatura =
|Mezzi_aerei =
|Motto =
|Soprannome =
|Note =
|Ref=dati tratti da [http://www.betasom.it/forum/index.php?showtopic=23312 www.betasom.it]
}}

Il '''''Nereide''''' è stato un [[sommergibile]]<ref>La denominazione ufficiale era però «torpediniera sommergibile», cfr. {{cita web |url= http://www.marina.difesa.it/storia/almanacco/navi011.asp |titolo= Sommergibili - Almanacco storico navale |accesso=21 novembre 2010 |urlmorto=sì |urlarchivio= https://web.archive.org/web/20101008173017/http://www.marina.difesa.it/storia/almanacco/navi011.asp |dataarchivio=8 ottobre 2010 }}</ref> della [[Regia Marina]].

== Storia ==
[[File:Nereide - targa alla memoria equipaggio.jpg|miniatura|Lapide commemorativa dell'equipaggio]]
Una volta in servizio entrò a far parte della III Squadriglia Sommergibili, con [[base navale|base]] a [[Brindisi]]<ref name="xmasgrupsom.com">[http://www.xmasgrupsom.com/Sommergibili/Nereide1.html Untitled Document]</ref><ref>{{cita|Favre2008|pp. 64-103}}.</ref><ref name="R. Smg. Nereide (1°)">[http://digilander.libero.it/carandin/nereide.htm nereide]</ref>. Nel maggio 1915 era comandante dell'unità il [[tenente di vascello]] (poi [[capitano di corvetta]]) [[Carlo Del Greco]]<ref name=F8p97>{{Cita|Favre2008|p. 97}}.</ref>.

Nella notte tra il 23 ed il 24 maggio 1915 fu inviato in missione offensiva al largo di [[Cattaro]], facendo ritorno il 25: con 280 miglia percorse (anche se parte dell'andata avvenne a rimorchio del [[cacciatorpediniere]] ''[[Borea (cacciatorpediniere 1903)|Borea]]''<ref>{{cita|Favre2008|p. 67}}.</ref>) e 37 ore di [[navigazione]] in immersione, fu la prima missione svolta da un sommergibile italiano nella [[prima guerra mondiale]]<ref name="xmasgrupsom.com"/><ref name="R. Smg. Nereide (1°)"/>.

Svolse poi alcune altre missioni in [[Adriatico]]<ref name="xmasgrupsom.com"/>. L'11 luglio 1915 truppe italiane sbarcarono nell'[[arcipelago]] di [[Pelagosa]], stazione di vedetta nel Basso Adriatico, e la occuparono; a sostegno delle unità impegnate nello [[sbarco]], il ''Nereide'' fu dislocato in agguato nei pressi di Capo Planka ([[Dalmazia]])<ref name=F8p81>{{Cita|Favre2008|p. 81}}.</ref>.

Dopo l'[[Occupazione militare|occupazione]] alcune unità italiane furono periodicamente dislocate di guardia nei pressi di queste [[isoletta|isolette]], nel caso fossero state attaccate da [[nave|navi]] della [[k.u.k. Kriegsmarine]]<ref name="xmasgrupsom.com"/>. Una delle unità destinata a tale compito fu il ''Nereide''<ref name="xmasgrupsom.com"/>.

Il 5 agosto 1915, tra le 4.30 e le 5 del mattino, il ''Nereide'' – in anticipo rispetto al previsto<ref name=F8p106>{{Cita|Favre2008|p. 106}}.</ref> – si portò all'[[ormeggio]] sommergibili di Zadlo (Pelagosa Grande); da terra, su richiesta del comandante Del Greco, giunse una pilotina con un [[nostromo]], per agevolare le manovre di ormeggio<ref name="xmasgrupsom.com"/>, [[manovra (nautica)|manovra]] che peraltro apparve eseguita in maniera piuttosto inusuale: da terra si pensò che il sommergibile avesse subito in [[guasto]] e stesse attraccando per ripararlo<ref name=F8p106/>. Non appena il sommergibile si fu ormeggiato, però, rimise nuovamente in moto lasciando gli ormeggi ed iniziò la manovra d'immersione rapida; poco dopo, da riva, fu visto un [[siluro]] transitare a proravia del ''Nereide'' (che stava manovrando per dirigere per sudovest, da dove proveniva il siluro), mancandolo, poi un secondo siluro, lanciato dal ''Nereide'', ed immediatamente dopo un'altra arma, partita verosimilmente da un'unità nemica: questa andò a segno ed il sommergibile (del quale a quel punto emergeva solo parte della torretta) affondò all'istante (ore 5.30), devastato da una forte [[esplosione]]<ref name="xmasgrupsom.com"/><ref name=F8p106/>

Fu poi possibile ricostruire quello che era accaduto: il [[U-Boot|sommergibile austro-ungarico]] ''U 5'', nascosto dal [[mare]] mosso, aveva avvistato il ''Nereide'' e si era avvicinato per attaccarlo, lanciando un primo siluro; al contempo anche l'unità italiana, individuato l'U-Boot, era di colpo ripartita per immergersi, evitare il siluro e contrattaccare<ref name="xmasgrupsom.com"/><ref name=F8p106/>. Dopo aver schivato la prima arma, il ''Nereide'' ne aveva lanciata una propria, andata anch'essa a vuoto, e non aveva avuto modo di evitare un secondo siluro dell<nowiki>’</nowiki>''U 5'', che l'aveva centrato ed affondato<ref name="xmasgrupsom.com"/><ref name=F8p106/>.

L<nowiki>’</nowiki>''U 5'', portatosi più vicino alla [[costa]] (fino a circa 500 metri), fu bersagliato dai [[cannone|cannoni]] italiani da 76/17 mm e, per evitare di essere colpito, si allontanò immergendosi<ref name="xmasgrupsom.com"/><ref name=F8p106/>.

Un'[[imbarcazione]] salpò da Pelagosa e si portò 250 metri a sud/sudovest di Zadlo, dov'era affondato il ''Nereide'', per cercare sopravvissuti: non ne trovò nessuno, ma trovò invece la [[boa (nautica)|boa]] telefonica, staccatasi da sommergibile<ref name="xmasgrupsom.com"/>. La boa fu collegata ad un [[telefono]] da campo e si cercò di mettersi in contatto con eventuali superstiti intrappolati all'interno del sommergibile, ma non giunse alcuna risposta, segnale che l'intero equipaggio era perito<ref name="xmasgrupsom.com"/>.

Con il ''Nereide'' scomparvero il comandante Del Greco, un altro [[ufficiale (forze armate)|ufficiale]] (il tenente di vascello Carlo Boggio), 5 [[sottufficiale|sottufficiali]], 12 tra [[sottocapo|sottocapi]] e [[marinaio|marinai]] ed un operaio del [[cantiere]] di costruzione<ref name="R. Smg. Nereide (1°)"/>.

Alla memoria del comandante Del Greco fu conferita la prima [[Medaglia d'oro al valor militare]] della Regia Marina nella prima guerra mondiale<ref>http://www.marina.difesa.it/storia/movm/parte04/movm407.asp</ref>.

Il [[relitto]] del sommergibile fu poi individuato a 37 metri di profondità, quasi spezzato in due (solo l'[[albero di trasmissione|asse portaelica]] univa gli ultimi tredici metri di [[poppa]] al resto dello [[scafo]]) ma in stato relativamente buono, a circa 250 metri dalla riva, con appoppamento di 20°<ref name="Scubaportal">[http://www.scubaportal.it/il-sommergibile-nereide.html Il sommergibile Nereide articolo su Scubaportal, portale subacqueo - immersioni, diving, attrezzatura sub, viaggi sub, subacqueo]</ref>.

Nel gennaio 1972 le [[autorità]] jugoslave (dal 1947 Pelagosa era sotto la [[giurisdizione]] della [[Jugoslavia]]) decisero di recuperare il relitto<ref name="Scubaportal"/>. A fine maggio 1972 la nave recuperi ''Spasilach'' della [[Jugoslavenska ratna mornarica|Marina jugoslava]], con a bordo 24 esperti [[subacqueo|subacquei]] della Marina ed una [[troupe]] della [[RAI]], si portò vicino al relitto che fu esplorato per verificarne le condizioni (fu peraltro rilevato che all'interno di qualche compartimento di era ancora dell'[[aria]], a 57 anni dall'affondamento)<ref name="Scubaportal"/>.

Ebbero poi inizio le operazioni di recupero: i due tronconi furono definitivamente separati mediante la [[cannello acetilenico|fiamma ossidrica]], dopo di che furono assicurati (con l'uso di cavi di [[nylon]]) ciascuno a due [[serbatoio|serbatoi]] pieni d'[[acqua]]; svuotati poi dall'acqua e riempiti d'aria, i serbatoi emersero portando in [[superficie]] il relitto<ref name="Scubaportal"/>.

La carcassa del ''Nereide'' fu quindi ispezionata: furono recuperati gli [[scheletro (anatomia umana)|scheletri]] di 10 uomini (poi portati in Italia e tumulati, con gli [[onore delle armi|onori militari]], nel [[Sacrario]] Militare di [[Brindisi]]) e numerosi oggetti<ref name="Scubaportal"/>.

Trainato in acque più profonde, il relitto del ''Nereide'' fu di nuovo, e definitivamente, affondato facendo scoppiare alcuni dei suoi vecchi [[siluro|siluri]]<ref name="xmasgrupsom.com"/><ref name="Scubaportal"/>.

== Curiosità ==
Il comandante del sommergibile ''U-5'', che ha lanciato il siluro e causato l'affondamento, era [[Georg Ludwig von Trapp]], la cui storia personale è raccontata nel celebre film ''[[Tutti insieme appassionatamente]]''.

== Note ==
<references/>

==Bibliografia==
*{{cita libro|cognome=Favre|nome=Franco|titolo=La Marina nella Grande Guerra. Le operazioni navali, aeree, subacquee e terrestri in Adriatico|editore=Paolo Gaspari editore|città=Udine|anno=2008|isbn=88-7541-135-2|cid=Favre2008}}
*{{cita libro|cognome=Giorgierini|nome=Giorgio|titolo=Uomini sul fondo. Storia del sommergibilismo italiano dalle origini a oggi|editore=A. Mondadori editore|città=Milano|anno=1994|cid=Giorgerini1994}}

=== Periodici ===
*{{cita pubblicazione |autore=Gennaro La Rana|data= |anno=2009|mese=gennaio-febbraio|titolo=Cronache dalle Federazioni|rivista=Il Nastro Azzurro|editore=Istituto del Nastro Azzurro|città=Roma|numero=1|pagine=22|cid=LaRana2009}}

{{Classe Nautilus}}

{{Portale|Grande Guerra|Marina}}

[[Categoria:Sommergibili della Regia Marina]]
[[Categoria:Navi costruite a Venezia]]
[[Categoria:Relitti]]
[[Categoria:Sommergibili affondati da sommergibili austroungarici]]
[[Categoria:Naufragi nel Mare Adriatico durante la Prima Guerra Mondiale|Nere]]

title: Descrizione generale

Tipo: sommergibile di piccola crociera

Classe: Nautilus

Proprietà: Regia Marina

Cantiere: costruzione: Regio Arsenale, Venezia

Impostazione: 1º agosto 1911

Varo: 12 luglio 1913

Entrata in servizio: 20 dicembre 1913

Intitolazione: Nereide

Destino finale: silurato ed affondato dal sommergibile austroungarico U 5 il 5 agosto 1915 presso Pelagosa

title: Caratteristiche generali

Propulsione: 2 motori Diesel Sulzer da 600 CV · 2 motori elettrici Ansaldo da 320 cv complessivi · 2 eliche

Velocità in immersione: 8 nodi

Velocità in emersione: 13,2 nodi

Autonomia: in emersione 1000 miglia nautiche a 10 nodi · in immersione 64 mn a 4 nodi · o 14 mn a 7 nodi

Equipaggio: 2 ufficiali, 17 sottufficiali e marinai

title: Armamento

Siluri: 3 tubi lanciasiluri da 450 mm immersi a prua · 1 tubo lanciasiluri da 450 mm brandeggiabile in coperta · 4 siluri

Armamento: voci di sommergibili presenti su Wikipedia


text:
# Skeletophyllon
Skeletophyllon is een geslacht van vlinders uit de familie van de Houtboorders (Cossidae). De wetenschappelijke naam en de beschrijving van dit geslacht werden voor het eerst in 1990 gepubliceerd door Johan Willem Schoorl.
De soorten van dit geslacht komen voor in het Oriëntaals- en Australaziatisch gebied.

## Soorten
- Skeletophyllon andamani Yakovlev, 2011
- Skeletophyllon dictyograpta (Roepke, 1957)
- Skeletophyllon euphyes (West, 1932)
- Skeletophyllon friedeli Yakovlev, 2006
- Skeletophyllon hanuman Yakovlev, 2011
- Skeletophyllon kalinini Yakovlev, 2011
- Skeletophyllon kalisi (Roepke, 1957)
- Skeletophyllon kshatrij Yakovlev, 2011
- Skeletophyllon pallida Yakovlev, 2011
- Skeletophyllon perdrix (Roepke, 1955)
- Skeletophyllon puer Yakovlev, 2006
- Skeletophyllon sibolgae (Roepke, 1957)
- Skeletophyllon tarasovi Yakovlev, 2011
- Skeletophyllon tempestua (Lucas, 1898)
- Skeletophyllon wetarensis Yakovlev, 2011

wikiname: nlwiki

title: Skeletophyllon

in_language: nl

wikitext:
{{Taxobox vlinder
| naam            = ''Skeletophyllon''
| titelweergave   = cursief
| afbeelding      =
| afbeeldingtekst =
| onderorde       =
| superfamilie    = [[Cossoidea]]
| familie         = [[Houtboorders|Cossidae]] (Houtboorders)
| onderfamilie    = [[Zeuzerinae]]
| tribus          = [[Xyleutini]]
| taxon           = [[Geslacht (biologie)|Geslacht]]
| auteur          = Schoorl
| datum           = 1990
| typesoort       = ''[[Skeletophyllon euphyes|Zeuzera euphyes]]'' West, 1932
}}
'''''Skeletophyllon''''' is een geslacht van [[vlinders]] uit de familie van de [[Houtboorders]] (Cossidae). De wetenschappelijke naam en de beschrijving van dit geslacht werden voor het eerst in 1990 gepubliceerd door [[Johan Willem Schoorl]].<ref>{{Aut|J.W. (Pim) Schoorl jr.}} (1990). [https://repository.naturalis.nl/pub/317816/ZV1990263001.pdf A phylogenetic study on Cossidae (Lepidoptera: Ditrysia) based on external adult morphology]. ''Zool. Verh. Leiden'' '''263''': 1-295.</ref>

De soorten van dit geslacht komen voor in het [[Oriëntaals gebied|Oriëntaals-]] en [[Australaziatisch gebied]].

==Soorten==
*''[[Skeletophyllon andamani]]'' Yakovlev, 2011
*''[[Skeletophyllon dictyograpta]]'' (Roepke, 1957)
*''[[Skeletophyllon euphyes]]'' (West, 1932)
*''[[Skeletophyllon friedeli]]'' Yakovlev, 2006
*''[[Skeletophyllon hanuman]]'' Yakovlev, 2011
*''[[Skeletophyllon kalinini]]'' Yakovlev, 2011
*''[[Skeletophyllon kalisi]]'' (Roepke, 1957)
*''[[Skeletophyllon kshatrij]]'' Yakovlev, 2011
*''[[Skeletophyllon pallida]]'' Yakovlev, 2011
*''[[Skeletophyllon perdrix]]'' (Roepke, 1955)
*''[[Skeletophyllon puer]]'' Yakovlev, 2006
*''[[Skeletophyllon sibolgae]]'' (Roepke, 1957)
*''[[Skeletophyllon tarasovi]]'' Yakovlev, 2011
*''[[Skeletophyllon tempestua]]'' (Lucas, 1898)
*''[[Skeletophyllon wetarensis]]'' Yakovlev, 2011

{{Appendix|2=
{{References}}
*{{en}}{{Aut|Markku Savela}}. [https://www.nic.funet.fi/pub/sci/bio/life/insecta/lepidoptera/ditrysia/cossoidea/cossidae/zeuzerinae/skeletophyllon/ ''Skeletophyllon'' Schoorl, 1990]. nic.funet.fi. Geraadpleegd op 24-12-2022.
}}

[[Categorie:Houtboorders]]

title: Skeletophyllon

Rijk: Animalia (Dieren)

Stam: Arthropoda (Geleedpotigen)

Klasse: Insecta (Insecten)

Orde: Lepidoptera (Vlinders)

Superfamilie: Cossoidea

Familie: Cossidae (Houtboorders)

Onderfamilie: Zeuzerinae

Geslachtengroep: Xyleutini

title: Zeuzera euphyes West, 1932

Portaal: Biologie · Insecten


text:
# Michel Chaillou
Michel Chaillou (Nantes, 15 de junho de 1930 — Paris, 10 de dezembro de 2013) foi um romancista francês e autor de quase trinta livros. Após receber o prêmio livreiro ("Prix des libraires") em 1989, e o prêmio de língua francesa em 2002, ele obteve em 2007 o grande prêmio de literatura da Academia Francesa por todos os seus trabalhos.

## Biografia
Nascido em Nantes em 15 de junho de 1930, Michel, filho de pais muito jovens, foi criado por seus avós paternos, que eram zeladores de uma fábrica de papel em Chantenay. Na Segunda Guerra Mundial, Michel deixou a França junto de sua mãe e começou uma nova vida em Casablanca, onde retomou os estudos secundários interrompidos e obteve a primeira parte do bacharelado.
Depois de seis anos em Marrocos, Michel retornou à França em 1951, iniciou a segunda parte do bacharelado e se matriculou em filosofia na faculdade de Poitiers. Então, obteve a licenciatura em filosofia e se casou pela primeira vez em 1955.
Em 1957, foi chamado para a Argélia. E retornando à vida civil após 28 meses de serviço militar, obteve a "Capes de lettres modernes" e lecionou no colégio para meninas em Niort e em seguida em um colégio em Montmorillon. Em 1960, divorciou-se e pensou em trocar a província pela capital.
Em 1962, foi admitido no curso de formação audiovisual da "École normale supérieure de Saint-Cloud". Lá, conheceu Roland Barthes e sua futura esposa, Michèle, com quem se casou em 1966 e de quem teve um filho, David Chaillou, compositor em 1971.
De 1963 a 1968, em Paris, Michel Chaillou ensinou literatura no "Liceu de Saint-Germain-en-Laye". E, sendo parcialmente destacado para a televisão escolar, produziu diversos programas franceses até 1970.
Em 1968, seu primeiro romance "Jonathamour"  apareceu na Gallimard na coleção “Le Chemin” de Georges Lambrichs. Depois de encerrada a coleção, em 1987, ela foi compartilhada entre várias editoras: Gallimard, le Seuil, Fayard. E em 1969, Michel Chaillou se tornou professor no IUT de Saint-Denis. Enquanto em 1975, obteve o doutorado em literatura francesa com a tese "Bergerie critique (le sentiment géographique dans les premières pages de L'Astrée)" dirigida por Roland Barthes.
De 1991 a 1995, Michel ensinou literatura francesa dos séculos XVII e XVIII na Universidade de Paris VIII-Vincennes. Em 1982, à convite da Universidade da Virgínia em Charlottesville (Estados Unidos), ele dissertou sobre romances esquecidos da literatura francesa do século XVII.
Em paralelo às atividades de ensino e redação, Chaillou sempre cultivou o interesse pelo rádio. E após Alain Trutat o convidar para participar de suas experiências criativas de rádios, numerosas transmissões na France Culture entre 1970 e 2002 atestam suas habilidades de improvisação e um discurso lírico entre escrever e falar. De 1973 a 1976 foi membro da comissão de leitura da Radio-France e, em 1976, membro da oficina "texte-image" do Institut National de l'Audiovisuel (INA).
Em 1982, Michel foi o primeiro presidente da ADILC (associação de defesa e ilustração da literatura contemporânea). Ele também foi membro do comitê de leitura da revista Po & sie de Michel Deguy e de várias comissões do Centre national des lettres. De 1985 a 1988, foi consultor literário na Feira do Livro da Juventude de Montreuil. E em 1989 foi um dos seis escritores do grupo Hexaméron ao lado de Michel Deguy, Jacques Roubaud, Denis Roche, Florence Delay e Natacha Michel.
Em 1990, Michel Chaillou criou para Hatier, a pedido da editora Colline Faure-Poirée, uma coleção de história literária “Brèves Litturature” que gerenciou até 1996 (com 24 volumes publicados). E em 2005 foi coroado pela Académie de Bretagne pelo romance "La Croyance des voleurs" e se tornou um membro honorário. Seu último romance, "The Shadow Hypothesis", foi publicado pela Gallimard três semanas antes de sua morte. Seu diário, escrito entre 1987 e 2012, foi publicado em abril de 2015 pela editora Fayard.

## Prêmios e distinções
- 1989: Prix des libraires;[3]
- 2002: Prix de la langue française;
- 2007: Grand Prix de littérature de l'Académie française por toda a sua obra literária;
- Ele é um cavaleiro da Legião de Honra e um Oficial da Ordem do Mérito.

wikiname: ptwiki

title: Michel Chaillou

in_language: pt

wikitext:
{{Fontes insuficientes|data=junho de 2021}}
{{Info/Escritor
 |nome                  = Michel Chaillou
 |imagem                = Michel Chaillou - Comédie du Livre 2010 - P1390916.jpg
 |imagem_legenda        = Dedicação de Michel Chaillou à Comédie du Livre de [[Montpellier]], em 2010.
 |nascimento_data       = 15 de junho de 1930
 |nascimento_local      = [[França]], [[Nantes]]
 |morte_data            = {{morte|10|12|2013|15|6|1930}}
 |morte_local           = [[França]], [[Paris]]
 |nacionalidade         = {{FRA}}
 |abl                   = sim
 |bgcolour              = antiquewhite
 |ocupação              = [[Escritor]]
 |gênero                = [[Romance]]
 |principais_trabalhos  =
}}

'''Michel Chaillou''' ([[Nantes]], 15 de junho de 1930 — [[Paris]], 10 de dezembro de 2013)<ref>{{citar web |ultimo=Leyris |primeiro=Raphaëlle |url=https://www.lemonde.fr/disparitions/article/2013/12/13/deces-de-l-ecrivain-michel-chaillou_4333756_3382.html |titulo=Décès de l'écrivain Michel Chaillou |data=13 de dezembro de 2013 |website=Le Monde}}</ref> foi um [[Romance|romancista]] [[Franceses|francês]] e autor de quase trinta livros. Após receber o prêmio livreiro ("Prix des libraires") em 1989, e o prêmio de língua francesa em 2002, ele obteve em 2007 o grande prêmio de literatura da [[Academia Francesa]] por todos os seus trabalhos.

== Biografia ==
Nascido em Nantes em 15 de junho de 1930, Michel, filho de pais muito jovens, foi criado por seus avós paternos, que eram zeladores de uma fábrica de papel em Chantenay.<ref>Em 2005, a emissora local Télé-Nantes fez uma curta reportagem em que Chaillou traça os lugares de sua infância em Chantenay: https://www.youtube.com/watch?v=ZlO2f49MGC8</ref> Na [[Segunda Guerra Mundial]], Michel deixou a França junto de sua mãe e começou uma nova vida em [[Casablanca]], onde retomou os estudos secundários interrompidos e obteve a primeira parte do bacharelado.

Depois de seis anos em [[Marrocos]], Michel retornou à França em 1951, iniciou a segunda parte do bacharelado e se matriculou em filosofia na faculdade de [[Poitiers]]. Então, obteve a licenciatura em filosofia e se casou pela primeira vez em 1955.

Em 1957, foi chamado para a [[Argélia]]. E retornando à vida civil após 28 meses de serviço militar, obteve a "Capes de lettres modernes" e lecionou no colégio para meninas em [[Niort]] e em seguida em um colégio em [[Montmorillon]]. Em 1960, divorciou-se e pensou em trocar a província pela capital.

Em 1962, foi admitido no curso de formação audiovisual da "École normale supérieure de Saint-Cloud". Lá, conheceu [[Roland Barthes]] e sua futura esposa, Michèle, com quem se casou em 1966 e de quem teve um filho, [[David Chaillou]], compositor em 1971.

De 1963 a 1968, em [[Paris]], Michel Chaillou ensinou literatura no "Liceu de Saint-Germain-en-Laye". E, sendo parcialmente destacado para a televisão escolar, produziu diversos programas franceses até 1970.

Em 1968, seu primeiro romance "''Jonathamour"''  apareceu na [[Gallimard]] na coleção “Le Chemin” de [[Georges Lambrichs]]. Depois de encerrada a coleção, em 1987, ela foi compartilhada entre várias editoras: Gallimard, le Seuil, Fayard. E em 1969, Michel Chaillou se tornou professor no IUT de Saint-Denis. Enquanto em 1975, obteve o doutorado em literatura francesa com a tese "Bergerie critique (le sentiment géographique dans les premières pages de L'Astrée)" dirigida por Roland Barthes.

De 1991 a 1995, Michel ensinou literatura francesa dos séculos XVII e XVIII na Universidade de Paris VIII-Vincennes. Em 1982, à convite da [[Universidade da Virgínia]] em [[Charlottesville]] ([[Estados Unidos]]), ele dissertou sobre romances esquecidos da literatura francesa do século XVII<abbr>.</abbr>

Em paralelo às atividades de ensino e redação, Chaillou sempre cultivou o interesse pelo rádio. E após Alain Trutat o convidar para participar de suas experiências criativas de rádios, numerosas transmissões na France Culture entre 1970 e 2002 atestam suas habilidades de improvisação e um discurso lírico entre escrever e falar. De 1973 a 1976 foi membro da comissão de leitura da Radio-France e, em 1976, membro da oficina "texte-image" do Institut National de l'Audiovisuel (INA).

Em 1982, Michel foi o primeiro presidente da ADILC (associação de defesa e ilustração da literatura contemporânea). Ele também foi membro do comitê de leitura da revista Po & sie de [[Michel Deguy]] e de várias comissões do Centre national des lettres. De 1985 a 1988, foi consultor literário na Feira do Livro da Juventude de Montreuil. E em 1989 foi um dos seis escritores do grupo Hexaméron ao lado de [[Michel Deguy]], [[Jacques Roubaud]], Denis Roche, [[Florence Delaunay|Florence Delay]] e Natacha Michel.

Em 1990, Michel Chaillou criou para [[Hatier]], a pedido da editora Colline Faure-Poirée, uma coleção de história literária “Brèves Litturature” que gerenciou até 1996 (com 24 volumes publicados). E em 2005 foi coroado pela Académie de Bretagne pelo romance "''[[La Croyance des voleurs]]"'' e se tornou um membro honorário. Seu último romance, "''The Shadow Hypothesis"'', foi publicado pela Gallimard três semanas antes de sua morte. Seu ''diário'', escrito entre 1987 e 2012, foi publicado em abril de 2015 pela editora Fayard.

== Prêmios e distinções ==

* 1989: Prix des libraires;<ref>{{citar web |url=https://prix-des-libraires.fr/2018/01/12/petit-historique-des-laureats-du-prix-de-1955-a-2016/ |titulo=Petit historique des lauréats du prix de 2016 à 1955 |data=12 de janeiro de 2018}}</ref>
* 2002: Prix de la langue française;
* 2007: Grand Prix de littérature de l'Académie française por toda a sua obra literária;
* Ele é um cavaleiro da [[Ordem Nacional da Legião de Honra|Legião de Honra]] e um Oficial da Ordem do Mérito.
{{Referências}}{{Portal3|biografias}}
[[Categoria:Escritores da França]]

title: Michel Chaillou

Nascimento: 15 de junho de 1930 · França, Nantes

Morte: 10 de dezembro de 2013 (83 anos) · França, Paris

Nacionalidade: França

Ocupação: Escritor

Gênero literário: Romance


text:
# Бйоркезунд
Бйоркезунд (рос. Бьёркезунд, швед. Björkösund, фін. Koivistonsalmi — «березова протока») — протока у Балтійському морі, а саме у Фінській затоці. Вона знаходиться в межах морських кордонів Росії та відділяє Березові острови від Карельського перешийка на материку. Ширина протоки залежно від місця становить від 1,5 до 5 кілометрів.
Захищена від погоди відкритого моря, протока Бйоркезунд протягом довгої історії була зручним місцем для порту, і сьогодні в ній розташований Приморський порт, один із головних портів Росії для транспортування нафти.

## Гідрологічний стан
Температура поверхні води в Бйоркезунді влітку становить 11–20 °C у червні та 18–20 °C у серпні (хоча дослідження як 2018, так і 2022 року виявили й поодинокі холодніші місця). Солоніша вода в протоці іноді рухається проти основної течії, через що тепліша й солоніша вода іноді опиняється на дні протоки.
Згідно з дослідженням 2018 року, солоність води в протоці Бйоркезунд становила 1–4‰ у поверхневому шарі та 3–5‰ на глибині 10 метрів. Солоніша вода надходить до протоки переважно вздовж материкового узбережжя, найбільш солоними є західна та південно-східна частини протоки. Також дно протоки є солонішим за середнє значення. Прісніша вода знаходиться в центрі протоки та біля Великого Березового острова, звідки вона рухається далі у Фінську затоку.
Вміст кисню в протоці Бйоркезунд (станом на 2022 рік) становив у середньому 9,1 мл/л на поверхні води (значення коливалися від 7,7 до 10,6 мл/л) і 8,4 мл/л у глибоких шарах (від 7,3 до 9,6 мл/л). Густина води в протоці в середньому становила 0,5 кг/м³ на поверхні та 1,5 кг/м³ на глибині 10 метрів. Найбільша виміряна густина на поверхні становила 1,8 кг/м³, на глибині 10 метрів — 3 кг/м³; найменша густина на поверхні — 0 кг/м³, на глибині 10 метрів — 1 кг/м³.
Середня концентрація фосфору в протоці становила 10 мікрограмів на літр. Вищою вона є в південно-східній частині Бйоркезунда (21 мкг/л), що, ймовірно, пов'язано зі стічними водами з Приморська. У 2017 році чисельність фітопланктону в протоці становила 1122 – 27 875, а біомаса — від 132 до 2598 г/м³. Незважаючи на активний нафтовий транспорт у протоці, держава досі не виявила значного забруднення.

## Історія
Бйоркезунд став важливим морським шляхом ще за часів епохи вікінгів, коли на острові Койвісаарі (сучасний Великий Березовий острів, також відомий як Бйорке), що лежав на шляху зі варягів у греки, була заснована факторія. До XIII століття тодішнє багатонаціональне поселення Койвісто (шведською історично Бйорке, сучасний Приморськ) було перенесено на материк.
З XIII століття протока належала Швеції, а з початку XVIII століття — Російській імперії. Після заснування Санкт-Петербурга протока опинилася в центрі військових дій. Під час російсько-шведської війни 1788–1790 років у 1790 році в протоці відбулася Битва при Бйоркезунді. Під час Кримської війни західні союзники планували використовувати протоку для блокади Кронштадта. Під час громадянської війни в Росії у 1919 році протоку тимчасово використовувала Велика Британія як базу для атаки на Кронштадт.
На початку XX століття протока мала інтенсивний морський рух, а після здобуття Фінляндією незалежності протока, що тоді називалася Koivistonsalmi, стала важливим портом у східній Фінляндії. Після Зимової війни з 1940 року протока увійшла до морських кордонів Радянського Союзу і утворювала кордон між Карело-Фінською РСР та РРФСР. Назву Бйоркезунд було прийнято в російській мові замість Koivistonsalmi (Койвистонсалми) у 1950 році; у період, коли відбувалося систематичне перейменування територій, відібраних у Фінляндії під час Зимової війни. Замість фінської назви було прийнято русифіковану версію шведської назви.
Після розпаду Радянського Союзу у протоці продовжується інтенсивний вантажний та морський рух. Цю тенденцію посилило відкриття у 2001 році Приморського порту, який Росія створила для експорту нафти та як противагу портам Балтійських країн. Порт швидко розвивався і у 2004 році обігнав Талліннський. З 2016 року Росія здійснює транспортування нафтопродуктів на захід переважно через Приморський порт через протоку Бйоркезунд.

wikiname: ukwiki

title: Бйоркезунд

in_language: uk

wikitext:
{{Картка:Протока
| назва = Бйоркезунд
| зображення = Березовый остров - panoramio (1).jpg
| підпис = Вид з [[Великий Березовий острів|Великого Березового острова]] на протоку Бйоркезунд
| розташування = [[Фінська затока]], [[Балтійське море]]
| ширина = 1,5–5 км
| координати =
|країни={{RUS}}|bay_name={{lang-sv|Björkösund}}
{{lang-ru|Бьёркезунд}}
{{lang-fi|Koivistonsalmi}}}}
'''Бйоркезунд''' ({{lang-ru|Бьёркезунд}}, {{lang-sv|Björkösund}}, {{lang-fi|Koivistonsalmi}} — «березова протока») — [[протока]] у [[Балтійське море|Балтійському морі]], а саме у [[Фінська затока|Фінській затоці]]. Вона знаходиться в межах морських кордонів [[Росія|Росії]] та відділяє [[Березові острови|Березові острови]] від [[Карельський перешийок|Карельського перешийка]] на материку. Ширина протоки залежно від місця становить від 1,5 до 5 кілометрів.<ref name=":9">{{Cite journal |last=Ямалеев |first=О.А |last2=Силуянов |first2=А.Н. |date=2010 |title=«Матеріали комплексного екологічного обстеження ділянок території, що обґрунтовують внесення змін до Положення про державний природний комплексний заказник «Березові острови»» |url=http://www.oopt.aari.ru/ref/614 |journal=Комітет з природних ресурсів Ленінградської області |location=Санкт-Петербург |access-date=2024-03-02 |archive-date=2024-02-20 |archive-url=https://web.archive.org/web/20240220161018/http://www.oopt.aari.ru/ref/614 |url-status=dead |language=ru}}</ref>

Захищена від погоди [[відкрите море|відкритого моря]], протока Бйоркезунд протягом довгої історії була зручним місцем для порту, і сьогодні в ній розташований Приморський порт, один із головних портів Росії для транспортування нафти.<ref name=":2">{{Cite news |date=1939-12-04 |title=Карельські та фінські острови затоки |pages=4 |newspaper=[[Päevaleht]] |url=https://dea.digar.ee/article/paevalehtew/1939/12/04/24 |language=et}}</ref><ref name=":1">{{Cite news |date=2016-09-12 |title=Росія припиняє експорт нафтопродуктів через балтійські порти |newspaper=[[ERR]] |url=https://www.err.ee/573706/venemaa-lopetab-naftatoodete-ekspordi-labi-balti-sadamate |language=et}}</ref>

== Гідрологічний стан ==

Температура поверхні води в Бйоркезунді влітку становить 11–20 °C у [[червень|червні]] та 18–20 °C у [[серпень|серпні]] (хоча дослідження як 2018, так і 2022 року виявили й поодинокі холодніші місця). Солоніша вода в протоці іноді рухається проти основної течії, через що тепліша й солоніша вода іноді опиняється на дні протоки.<ref name=":3" /><ref name=":4">{{Cite journal |last=Ігнатьєв |first=Д.Є. |last2=Татаренко |first2=Ю.А. |last3=Фролова |first3=Н.С. |date=2023 |title=РОЗПОДІЛ ГІДРОЛОГІЧНИХ ХАРАКТЕРИСТИК У ПРОТОЦІ БЙОРКЕЗУНД ЗА ЛІТНІЙ ПЕРІОД 2022 Р. |url=https://pureportal.spbu.ru/files/108593104/Sbornik_kimo_2023_rints.pdf |journal=VII Російська наукова конференція молодих вчених |publisher=[[Російський державний гідрометеорологічний університет]] |location=[[Санкт-Петербург]] |pages=62-63 |language=ru}}</ref>

Згідно з дослідженням 2018 року, [[солоність]] води в протоці Бйоркезунд становила 1–4‰ у поверхневому шарі та 3–5‰ на глибині 10 метрів. Солоніша вода надходить до протоки переважно вздовж материкового узбережжя, найбільш солоними є західна та південно-східна частини протоки. Також дно протоки є солонішим за середнє значення.<ref name=":0">{{Cite journal |last=Нурлибаєва |first=Аліна Саліховна |date=2019 |title=Розподіл фосфатів у протоці Бйоркезунд |url=https://lomonosov-msu.ru/archive/Lomonosov_2019/data/15906/91701_uid167357_report.pdf |journal=Конференція «Ломоносов 2019» |publisher=[[Російський державний гідрометеорологічний університет]] |pages=1-2 |language=ru}}</ref> Прісніша вода знаходиться в центрі протоки та біля Великого Березового острова, звідки вона рухається далі у Фінську затоку.<ref name=":3">{{Cite journal |last=Аверкієв |first=А.С. |last2=Лук'янов |first2=С.В. |last3=Татаренко |first3=Ю.А. |date=2019 |title=ТЕРМОХАЛІННА СТРУКТУРА ВОД СХІДНОЇ ЧАСТИНИ ФІНСЬКОЇ ЗАТОКИ В БЕЗЛЬОДОВИЙ ПЕРІОД ЗА ЕКСПЕРИМЕНТАЛЬНИМИ ДАНИМИ |url=http://mgo-spb.ru/f/conferencia_2019.pdf |journal=ГІДРОМЕТЕОРОЛОГІЯ ТА ЕКОЛОГІЯ: ДОСЯГНЕННЯ ТА ПЕРСПЕКТИВИ РОЗВИТКУ |location=Санкт-Петербург |pages=41-42 |language=ru}}{{Недоступне посилання|date=лютий 2025 |bot=InternetArchiveBot |fix-attempted=yes }}</ref><ref name=":4"/>

Вміст [[кисень|кисню]] в протоці Бйоркезунд (станом на 2022 рік) становив у середньому 9,1 мл/л на поверхні води (значення коливалися від 7,7 до 10,6 мл/л) і 8,4 мл/л у глибоких шарах (від 7,3 до 9,6 мл/л). [[Густина]] води в протоці в середньому становила 0,5 кг/м³ на поверхні та 1,5 кг/м³ на глибині 10 метрів. Найбільша виміряна густина на поверхні становила 1,8 кг/м³, на глибині 10 метрів — 3 кг/м³; найменша густина на поверхні — 0 кг/м³, на глибині 10 метрів — 1 кг/м³.<ref name=":4"/>

Середня концентрація [[фосфор|фосфору]] в протоці становила 10 [[мікрограм]]ів на [[літр]]. Вищою вона є в південно-східній частині Бйоркезунда (21 мкг/л), що, ймовірно, пов'язано зі стічними водами з Приморська.<ref name=":0"/> У 2017 році [[чисельність]] [[фітопланктон]]у в протоці становила 1122 – 27 875, а [[біомаса]] — від 132 до 2598 г/м³. Незважаючи на активний нафтовий транспорт у протоці, держава досі не виявила значного [[забруднення]].<ref>{{Cite journal |last=Давлетяров |first=Рустам Рамілевич |last2=Кулішин |first2=Андрій Віталійович |last3=Родькін |first3=Максим Михайлович |last4=Ніколаєва |first4=Аріна Валеріївна |date=2021-12-28 |title=ОПИС ВИНАХОДУ ДО ПАТЕНТУ: Спосіб проведення екологічного моніторингу за допомогою аквакультури |url=https://patents.s3.yandex.net/RU2758337C1_20211028.pdf |journal=[[Федеральна служба з інтелектуальної власності Російської Федерації]] |language=ru}}</ref>

== Історія ==
[[Файл:Svenska och ryska flottan vid Björkösund 1790, Ö3920.tif|міні|[[Швеція|Шведські]] та [[Російська імперія|російські]] кораблі під час [[Битва при Бйоркезунді|битви]] у протоці Бйоркезунд у 1790 році]]
Бйоркезунд став важливим морським шляхом ще за часів [[доба вікінгів|епохи вікінгів]], коли на острові Койвісаарі (сучасний Великий Березовий острів, також відомий як Бйорке), що лежав на [[Шлях із варягів у греки|шляху зі варягів у греки]], була заснована [[факторія]]. До XIII століття тодішнє багатонаціональне поселення Койвісто (шведською історично Бйорке, сучасний [[Приморськ (Ленінградська область)|Приморськ]]) було перенесено на материк.<ref name=":9"/>

З XIII століття протока належала [[Швеція|Швеції]], а з початку XVIII століття — [[Російська імперія|Російській імперії]].<ref name=":2"/> Після заснування [[Санкт-Петербург|Санкт-Петербурга]] протока опинилася в центрі військових дій. Під час [[Російсько-шведська війна (1788—1790)|російсько-шведської війни 1788–1790 років]] у 1790 році в протоці відбулася [[Битва при Бйоркезунді]].<ref>{{Cite web |last=Högman |first=Hans |date=2022-12-09 |title=Король Густав III: Російська війна 1788 - 1790, Морська війна |url=http://www.hhogman.se/swe-battles-vyborg-bay-1790.htm |access-date=2024-03-02 |website=Відомі шведські битви - 1700-ті |language=en}}</ref> Під час [[Кримська війна|Кримської війни]] західні союзники планували використовувати протоку для блокади [[Кронштадт]]а. Під час [[Громадянська війна в Росії|громадянської війни в Росії]] у 1919 році протоку тимчасово використовувала [[Велика Британія]] як базу для атаки на Кронштадт.<ref name=":9"/>

На початку XX століття протока мала інтенсивний морський рух, а після здобуття Фінляндією незалежності протока, що тоді називалася Koivistonsalmi, стала важливим портом у східній Фінляндії.<ref name=":9"/><ref name=":2"/> Після [[Зимова війна|Зимової війни]] з 1940 року протока увійшла до морських кордонів [[Радянський Союз|Радянського Союзу]] і утворювала кордон між [[Карело-Фінська Радянська Соціалістична Республіка|Карело-Фінською РСР]] та [[Російська Радянська Федеративна Соціалістична Республіка|РРФСР]].<ref>{{Cite book |title=ЗБІРНИК ЗАКОНІВ СРСР та УКАЗІВ ПРЕЗИДІЇ ВЕРХОВНОЇ РАДИ: 1938-1944 РР. |publisher=ВИДАННЯ ВІДОМОСТЕЙ ВЕРХОВНОЇ РАДИ СРСР |year=1945 |location=Москва |pages=27-28 |language=ru}}</ref> Назву Бйоркезунд було прийнято в російській мові замість Koivistonsalmi (Койвистонсалми) у 1950 році; у період, коли відбувалося систематичне перейменування територій, відібраних у [[Фінляндія|Фінляндії]] під час Зимової війни. Замість фінської назви було прийнято [[русифікація|русифіковану]] версію шведської назви.<ref>{{Cite journal |last=Рижков |first=А.Б. |date=2020 |title=ВІЙСЬКОВО-ІСТОРИЧНИЙ АСПЕКТ РУСИФІКАЦІЇ НАЗВ ПРИРОДНИХ ОБ'ЄКТІВ КАРЕЛЬСЬКОГО ПЕРЕШИЙКА В 1950 р. |journal=Топонімічний Альманах |volume=1 |issue=11 |pages=18-26 |language=ru}}</ref>

Після [[Розпад Радянського Союзу|розпаду Радянського Союзу]] у протоці продовжується інтенсивний вантажний та морський рух. Цю тенденцію посилило відкриття у 2001 році Приморського порту, який Росія створила для експорту нафти та як противагу портам [[Балтійські країни|Балтійських країн]].<ref>{{Cite news |date=2001-12-27 |title=Президент Росії відкриває порти Приморськ та Усть-Луга |newspaper=[[Delfi (портал)|Delfi]] ärileht |url=https://arileht.delfi.ee/artikkel/50905297/venemaa-president-avab-primorski-ja-ust-luuga-sadama |language=et}}</ref> Порт швидко розвивався і у 2004 році обігнав [[Порт Таллінна|Талліннський]]. З 2016 року Росія здійснює транспортування нафтопродуктів на захід переважно через Приморський порт через протоку Бйоркезунд.<ref name=":1"/><ref>{{Cite news |date=2004-07-09 |title=Приморський порт обігнав Талліннський порт |newspaper=[[ERR]] |url=https://www.err.ee/421242/primorski-sadam-moodus-tallinna-sadamast |language=et}}</ref>

== Див. також ==
* [[Битва при Бйоркезунді]]
* [[Березові острови]]
* [[Виборзька затока]]

== Примітки ==
{{reflist}}

[[Категорія:Фінська затока]]
[[Категорія:Протоки Росії]]

title: Розташування

Розташування: Фінська затока, Балтійське море

Прибережні країни: Росія

title: Розміри


text:
# 安恩 (王子)
安恩（高棉語：，Ang Em，1794年—1843年）是柬埔寨的一位王子。越南史料稱其為匿螉俺。
安恩是國王涅列列謝三世（安英）的第三子，為Moneang Ros所生。他也是安赞二世的異母弟。安恩王子自幼在曼谷的宮廷中接受教育。1810年，被暹羅國王拉瑪三世任命為柬埔寨的副王，送回柬埔寨。然而，安赞二世不承認這項任命，舉兵抗命。安赞被暹羅軍隊擊敗，逃往越南避難。安恩王子的異母兄安斯農（Ang Snguon，匿原）被任命為柬埔寨攝政。1813年，越南的嘉定總鎮黎文悅派阮文瑞出兵柬埔寨，扶安贊二世復位。安恩與安斯農兩王子逃往暹羅控制下的馬德望，隨後，安恩被暹羅任命為馬德望的總督。
1833年，越南南圻發生黎文𠐤之亂，暹羅派兵前往支援。其中暹羅陸軍由博丁德差率領，帶著安恩、安斯農二人同行，向柬埔寨進軍。後來越南軍隊進入柬埔寨，將其擊退。翌年，安赞二世逝世，越南人指定其女安眉為繼承人。
逃往暹羅的安恩和安東被越南人看作是兼併柬埔寨的重大障礙，越南人設法除掉二人。駐紮在柬埔寨的越南將軍張明講曾送密信給安恩，離間他與安東之間的關係，並試圖誘騙他回國。1838年，安恩藉著博丁德差撤軍回曼谷的機會，率其部眾襲殺暹羅兵，隨後率領九千餘人、船七十餘艘回柬埔寨。他對越南人聲稱前來投奔，並請求立自己為新任國王。張明講秘密上奏，請求將其誘殺，但明命帝不許。鎮西提督武德忠奉命，好言撫慰。可是安恩到來以後，張明講立即逮捕了安恩，送往嘉定，其隨從被安插到海島及空曠的土地。隨後，安恩被送往順化囚禁。
後來，越南吞併柬埔寨，改為鎮西城。柬埔寨人憤怒，紛紛起兵反抗越南人統治。暹羅派兵支持安恩的同母弟安東回國即位。1841年，越南被迫釋放安恩，同安眉一起送往鎮西城安撫柬埔寨人，但柬埔寨人不予理會。隨後，越南自鎮西城撤兵，並將安恩、安眉等人帶回安江。後來安恩死於越南朱篤。
安恩的兒子安平（Ang Phim，匿螉𧊉）被越南人任命為宣撫使，用來對抗安東。

wikiname: zhwiki

title: 安恩 (王子)

in_language: zh

wikitext:
'''安恩'''（{{lang-km|អង្គឥម}}，Ang Em，{{bd|1794年||1843年||}}）是[[柬埔寨]]的一位王子。越南史料稱其為'''匿螉俺'''。

安恩是國王[[涅列列謝三世]]（安英）的第三子，為Moneang Ros所生。他也是[[安赞二世]]的異母弟。安恩王子自幼在[[曼谷]]的宮廷中接受教育。1810年，被[[暹羅]]國王[[拉瑪三世]]任命為柬埔寨的[[副王 (東南亞)|副王]]，送回柬埔寨。然而，安赞二世不承認這項任命，[[1811年–1812年柬埔寨內亂|舉兵抗命]]。安赞被暹羅軍隊擊敗，逃往越南避難。安恩王子的異母兄[[安斯農 (王子)|安斯農]]（Ang Snguon，匿原）被任命為柬埔寨攝政。1813年，越南的[[嘉定城|嘉定]]總鎮[[黎文悅]]派[[阮文瑞]]出兵柬埔寨，扶安贊二世復位。安恩與安斯農兩王子逃往暹羅控制下的[[馬德望省|馬德望]]，隨後，安恩被暹羅任命為馬德望的總督。

1833年，越南[[南圻]]發生[[黎文𠐤之亂]]，暹羅派兵前往支援。其中暹羅陸軍由[[博丁德差]]率領，帶著安恩、安斯農二人同行，向柬埔寨進軍。後來越南軍隊進入柬埔寨，將其擊退。翌年，安赞二世逝世，越南人指定其女[[安眉]]為繼承人。

逃往暹羅的安恩和安東被越南人看作是兼併柬埔寨的重大障礙，越南人設法除掉二人。駐紮在柬埔寨的越南將軍[[張明講]]曾送密信給安恩，離間他與安東之間的關係，並試圖誘騙他回國。<ref>{{cite journal |author=金应熙 |date=1979 |title=十九世纪前半柬埔寨人民反抗越南侵略的两次起义 |url= |journal= 中山大学学报(社会科学版)|volume= |issue=1 |pages=92 |issn= 1000-9639|access-date= }}</ref>1838年，安恩藉著博丁德差撤軍回[[曼谷]]的機會，率其部眾襲殺暹羅兵，隨後率領九千餘人、船七十餘艘回柬埔寨。他對越南人聲稱前來投奔，並請求立自己為新任國王。張明講秘密上奏，請求將其誘殺，但[[明命帝]]不許。鎮西提督武德忠奉命，好言撫慰。可是安恩到來以後，張明講立即逮捕了安恩，送往嘉定，其隨從被安插到海島及空曠的土地。隨後，安恩被送往[[順化]]囚禁。

後來，越南吞併柬埔寨，改為[[鎮西城]]。柬埔寨人憤怒，紛紛起兵反抗越南人統治。暹羅派兵支持安恩的同母弟[[安东_(19世纪柬埔寨王)|安東]]回國即位。1841年，越南被迫釋放安恩，同安眉一起送往鎮西城安撫柬埔寨人，但柬埔寨人不予理會。隨後，越南自鎮西城撤兵，並將安恩、安眉等人帶回[[安江省|安江]]。後來安恩死於越南[[朱篤市|朱篤]]。

安恩的兒子安平（Ang Phim，匿螉𧊉）被越南人任命為宣撫使，用來對抗安東。

==參考資料==
{{reflist}}

[[Category:柬埔寨君主兒子]]


text:
# 健全財政
健全財政（けんぜんざいせい）とは、財政がその目的とする機能である「資源配分機能」と「所得再分配機能」と「経済の安定化機能」の三つをしっかりと持続的に果たしている状態である。

## 財政が果たすべき三機能の具体的内容
資源配分機能について
民間の経済活動だけでは満たせない公共的な需要を満たすために行なう資源配分の機能である。公共的な需要とは、ダムや堤防などの社会資本のように対価を支払わない者も利益を得てしまうので民間の経済活動には適さない分野や、警察や国防や水道のように民間に任せたのでは国家の安定が損なわれる危険がある分野や、道路や鉄道のようなインフラストラクチャーですべてが結合していた方が効率が良くなるが、すべてを結合してしまい特定の民間事業者に独占されると不都合な分野における需要である。このような公共需要を満たすために供給されるものは、公共財・サービスであるので、資源配分機能とは公共財・サービスの供給機能とも言える。
所得再分配機能について
政府の収入と支出を通じて、個人間の所得の格差が一定範囲内に収まるように調整する機能である。具体的には、所得税や相続税における累進課税等により高額所得者や相続財産の大きい人にはより重く課税し、低所得者や相続財産の小さい人にはより軽く課税する。そして、支出においては生活保護費、年金などの社会保障給付などにおいて低所得者や心身障碍者等により多くの経費を振り向ける。消費税は低所得者ほど負担が重くなる逆進性があるので、所得再分配機能とは逆行するものである。
経済の安定化機能について
好況・不況という景気の変動をできるだけ少なくしながら安定的に経済成長をすることで、世界における自国の経済的地位および経済的地位の基礎となる軍事的地位の維持・向上を安定的に実現する機能である。景気の良いときは、個人や法人（会社）の経済活動は活発となり、利益（所得）が多くなる。利益が多くなると累進課税制度等により税金の負担額も増えるため、その分投資や消費にまわる資金が減ることから，景気の過熱に自動的にブレーキがかかる。逆に景気の悪いときは，経済活動は冷えこみ、利益（所得）が少なくなる。利益が少なくなると累進課税制度等により税金の 負担額も減るため、その分投資や消費にまわる資金が増えることから、景気の落ち込みを緩める。不況の時には政府支出の増加や減税を実行して経済全体の需要を増やし、逆に景気が過熱している時にはできるだけ政府支出を削減したり増税をする。

## 財政が果たすべき機能の実現と財政破綻回避の関係
財政破綻とは
政府が債務不履行に陥ることである。すなわち、政府が対外債務（国債、地方債のこと）の利払いや、元本償還ができなくなったことである。
財政破綻をもたらす条件
政府が自国以外の通貨建てで国債を発行している状態で、その国債の利払いや元本の償還のための収入が通貨発行益および税収等でも国有財産売却でも不足する事態になった場合（これは、「政府が自国通貨建ての国債を発行している限りは政府は財政破綻しない」という事の裏返しである）。
財政の果たすべき三機能の実現は財政破綻をもたらすのか?
財政の果たすべき三機能を実現して財源不足が発生しても、不足する財源を政府が政府貨幣または自国通貨建ての国債を発行して賄っている限りは財政破綻をもたらさない。

## 財政の健全度を測る定量指標
財政の果たすべき三機能の実現度合いを測る定量指標
資源配分機能は公共財・サービスの供給機能でもあるので、公共財・サービス供給機能の評価指標として「土地の価格」を使う事ができる。これは、ヘドニック・アプローチと呼ばれるものであり、「その土地に投入された公共財・サービスの価値が高いほど、その土地の価格が高くなる」という考え方によるものである。所得再分配機能の評価指標としては「ジニ係数」がある。ジニ係数は、所得の分布につい て、完全に平等に分配されている場合と比べて、どれだけ偏っているかを、0から1までの数値で表したものである。仮に完全に平等な状態であれば、 ジニ係数は0となり、1に近くなるほど不平等度が大きくなる。日本はジニ係数が増加しつつある。経済の安定化機能の実現度合いを測る定量指標としては、「景気動向指数」と「実質経済成長率」がある。基礎的財政収支の値は財政の健全度を測る定量指標にはならない。税収を最大化するとともに政策的経費の支出を最小化する事でプライマリーバランス黒字化を実現するならば、無政府状態の貧民国をもたらすので、財政の目的とする機能である「資源配分機能」と「所得再分配機能」と「経済の安定化機能」の３つとも全く果たせなくなり、財政の健全度は最悪の値となる事からも、それは明らかである。

## 健全財政に関する現行法
財政法第4条1項：「国の歳出は、公債又は借入金以外の歳入を以て、その財源としなければならない。但し、公共事業費、出資金及び貸付金の財源については、国会の議決を経た金額の範囲内で、公債を発行し又は借入金をなすことができる。
財務省設置法第3条1項：「財務省は、健全な財政の確保、適正かつ公平な課税の実現、税関業務の適正な運営、国庫の適正な管理、通貨に対する信頼の維持及び外国為替の安定の確保を図ることを任務とする。」

wikiname: jawiki

title: 健全財政

in_language: ja

wikitext:
'''健全財政'''（けんぜんざいせい）とは、[[財政]]がその目的とする機能である「資源配分機能」と「所得再分配機能」と「経済の安定化機能」の三つをしっかりと持続的に果たしている状態<ref>{{Cite web|和書|url=https://imidas.jp/genre/detail/A-104-0064.html|title=財政の三つの機能|accessdate=2020-09-27|publisher=imidas,集英社}}</ref><ref>{{Cite web|和書|url=https://dictionary.goo.ne.jp/word/%E5%81%A5%E5%85%A8/|title=健全（けんぜん） の意味|accessdate=2020-09-27|publisher=NTT Resonant Inc.}}</ref>である。

== 財政が果たすべき三機能の具体的内容 ==
;[[資源配分]]機能について
:民間の経済活動だけでは満たせない公共的な需要を満たすために行なう資源配分の機能である。公共的な需要とは、ダムや堤防などの[[社会資本]]のように対価を支払わない者も利益を得てしまうので民間の経済活動には適さない分野や、警察や国防や水道のように民間に任せたのでは国家の安定が損なわれる危険がある分野や、道路や鉄道のような[[インフラストラクチャー]]ですべてが結合していた方が効率が良くなるが、すべてを結合してしまい特定の民間事業者に独占されると不都合な分野における需要である<ref name=":0">{{Cite web|和書|url=https://www.nta.go.jp/about/organization/ntc/kohon/nyuumon/pdf/09.pdf|title=補章　財政の仕組みと役割|accessdate=2020-9-27|publisher=}}</ref>。このような公共需要を満たすために供給されるものは、[[公共財]]・サービスであるので、資源配分機能とは公共財・サービスの供給機能とも言える<ref name=":3">{{Cite web|和書|url=https://www.mof.go.jp/pri/research/conference/zk032/zk032h.pdf|title=第７章 財政支出の政策評価について|accessdate=2020-09-28|publisher=}}</ref>。
;[[富の再分配|所得再分配]]機能について
:政府の収入と支出を通じて、個人間の所得の格差が一定範囲内に収まるように調整する機能である。具体的には、所得税や相続税における[[累進課税]]等により高額所得者や相続財産の大きい人にはより重く課税し、低所得者や相続財産の小さい人にはより軽く課税する。そして、支出においては生活保護費、年金などの社会保障給付などにおいて低所得者や心身障碍者等により多くの経費を振り向ける<ref name=":0" /><ref name=":1">{{Cite web|和書|url=https://www.nta.go.jp/about/organization/nagoya/education/kyozai02/pdf/03.pdf|title=財政の役割と機能|accessdate=2020-09-28|publisher=}}</ref>。[[消費税]]は低所得者ほど負担が重くなる逆進性がある<ref>{{Cite web|和書|url=https://www.jbaudit.go.jp/koryu/study/mag/pdf/j41d03.pdf|title=消費税の逆進性とその緩和策|accessdate=2020-09-28|publisher=}}</ref>ので、所得再分配機能とは逆行するものである。
;経済の安定化機能について
:好況・不況という景気の変動をできるだけ少なくしながら安定的に経済成長をすることで、世界における自国の経済的地位および経済的地位の基礎となる軍事的地位の維持・向上を安定的に実現<ref>{{Cite journal |和書|url=http://www2.jiia.or.jp/kokusaimondai_archive/2010/2014-09_002.pdf?noprint|title=経済と安全保障の交差点|accessdate=2020-09-28|author=長谷川将規|publisher=日本国際問題研究所 |journal=国際問題 |issue =634|year =2014|month=9|pages = 5-13}}</ref>する機能である。景気の良いときは、個人や法人（会社）の経済活動は活発となり、利益（所得）が多くなる。利益が多くなると累進課税制度等により税金の負担額も増えるため、その分投資や消費にまわる資金が減ることから，景気の過熱に自動的にブレーキがかかる。逆に景気の悪いときは，経済活動は冷えこみ、利益（所得）が少なくなる。利益が少なくなると累進課税制度等により税金の 負担額も減るため、その分投資や消費にまわる資金が増えることから、景気の落ち込みを緩める。不況の時には政府支出の増加や減税を実行して経済全体の需要を増やし、逆に景気が過熱している時にはできるだけ政府支出を削減したり増税をする<ref name=":0" /><ref name=":1" />。

==財政が果たすべき機能の実現と財政破綻回避の関係==
;[[財政破綻]]とは
:政府が債務不履行に陥ることである。すなわち、政府が対外債務（国債、地方債のこと）の利払いや、元本償還ができなくなったことである<ref>{{Cite web|和書|format=PDF|url=https://www.konan-u.ac.jp/hp/econ_ehiro/zemi/zemi2013/zemi2_2013/20140108report_publicfinance.pdf|title=第４３回インゼミ報告書 日本の財政は破綻するのか？|accessdate=2020-09-28|publisher=甲南大学経済学部永瀬顕ゼミ|date=2014-01-08}}</ref>。
;財政破綻をもたらす条件
:政府が'''自国以外の通貨建てで国債を発行'''している状態で、その国債の利払いや元本の償還のための収入が通貨発行益および税収等でも国有財産売却でも不足する事態になった場合（これは、「政府が自国通貨建ての国債を発行している限りは政府は財政破綻しない」<ref name=":2">{{Cite web|和書|url=https://toyokeizai.net/articles/-/320957|title=日本の財政が｢絶対破綻しない｣これだけの理由
MMTが提唱する経済政策の正当性を理解する|accessdate=2020-09-28|publisher=東洋経済|author=藤井聡}}</ref><ref>{{Cite web|和書|url=https://www.mof.go.jp/about_mof/other/other/rating/p140430.htm|title=外国格付け会社宛意見書要旨|accessdate=2020-09-29|publisher=財務省}}</ref>という事の裏返しである）。
;財政の果たすべき三機能の実現は財政破綻をもたらすのか?
:財政の果たすべき三機能を実現して財源不足が発生しても、不足する財源を政府が政府貨幣または自国通貨建ての国債を発行して賄っている限りは財政破綻をもたらさない<ref name=":2" />。

== 財政の健全度を測る定量指標 ==
;財政の果たすべき三機能の実現度合いを測る定量指標
:資源配分機能は公共財・サービスの供給機能でもあるので、公共財・サービス供給機能の評価指標として「土地の価格」を使う事ができる。これは、ヘドニック・アプローチ<ref>{{Cite web|和書|url=https://www.soumu.go.jp/main_content/000400279.pdf|title=費用便益分析による公共支出の評価|accessdate=2020-09-28|publisher=総務省|pages=13-16}}</ref>と呼ばれるものであり、「その土地に投入された公共財・サービスの価値が高いほど、その土地の価格が高くなる」という考え方によるものである<ref name=":3" />。所得再分配機能の評価指標としては「ジニ係数」がある。[[ジニ係数]]は、所得の分布につい て、完全に平等に分配されている場合と比べて、どれだけ偏っているかを、0から1までの数値で表したものである。仮に完全に平等な状態であれば、 ジニ係数は0となり、1に近くなるほど不平等度が大きくなる。日本はジニ係数が増加しつつある<ref>{{Cite web|和書|url=https://www5.cao.go.jp/keizai-shimon/kaigi/special/future/sentaku/pdf/p030214.pdf|title=日本では格差の問題はどのようになっていますか。|accessdate=2020-09-28|publisher=内閣府}}</ref>。経済の安定化機能の実現度合いを測る定量指標としては、「[[景気動向指数]]」と「[[実質経済成長率]]」<ref>{{Cite web|和書|url=https://www.nomura.co.jp/terms/japan/si/gdp_gr.html|title=GDP成長率（じーでぃーぴーせいちょうりつ）|accessdate=2020-09-28|publisher=野村證券}}</ref>がある。[[基礎的財政収支]]の値は財政の健全度を測る定量指標にはならない。税収を最大化するとともに政策的経費の支出を最小化する事でプライマリーバランス黒字化を実現するならば、無政府状態の貧民国をもたらすので、財政の目的とする機能である「資源配分機能」と「所得再分配機能」と「経済の安定化機能」の３つとも全く果たせなくなり、財政の健全度は最悪の値となる事からも、それは明らかである。

== 健全財政に関する現行法 ==
[[財政法]]第4条1項：「国の歳出は、公債又は借入金以外の歳入を以て、その財源としなければならない。但し、公共事業費、出資金及び貸付金の財源については、国会の議決を経た金額の範囲内で、公債を発行し又は借入金をなすことができる<ref>[https://laws.e-gov.go.jp/law/424AC0000000101 財政運営に必要な財源の確保を図るための公債の発行の特例に関する法律]</ref>。

[[財務省設置法]]第3条1項：「財務省は、健全な財政の確保、適正かつ公平な課税の実現、税関業務の適正な運営、国庫の適正な管理、通貨に対する信頼の維持及び外国為替の安定の確保を図ることを任務とする。」

== 脚注 ==
{{脚注ヘルプ}}
<references />

{{economy-stub}}

{{DEFAULTSORT:けんせんさいせい}}
[[Category:財政]]


text:
# Luís Cláudio
Luís Cláudio, właśc. Luís Cláudio Cosme da Silva (ur. 23 maja 1959 w Rio de Janeiro) – piłkarz brazylijski występujący na pozycji środkowego obrońcy.

## Kariera klubowa
Karierę piłkarską Luís Cláudio zaczął w klubie Moto Club São Luís. W latach 1979–1981 i 1982–1984 występował w Botafogo FR. W lidze brazylijskiej zadebiutował 7 listopada 1979 w wygranym 6-1 meczu z São Bento Sorocaba. W barwach Botafogo Luís Cláudio 3 kwietnia 1983 w wygranym 6-2 wyjazdowym meczu z Sergipe Aracaju wystąpił po raz ostatni w lidze. Ogółem w latach 1979–1983 w lidze brazylijskiej Luís Cláudio rozegrał 31 spotkań. W 1982 krótko występował w Vitórii Salvador.

## Kariera reprezentacyjna
Luís Cláudio występował w olimpijskiej reprezentacji Brazylii. W 1979 uczestniczył w Igrzyskach Panamerykańskich, na których Brazylia zdobyła złoty medal. Na turnieju w San Juan wystąpił we wszystkich pięciu meczach Gwatemalą, Kubą, Kostaryką, Portoryko i ponownie z Kubą.

wikiname: plwiki

title: Luís Cláudio

in_language: pl

wikitext:
{{Piłkarz infobox
 |imię i nazwisko         = Luís Cláudio
 |imię i nazwisko org     =
 |grafika                 =
 |opis grafiki            =
 |pełne imię i nazwisko   = Luís Cláudio Cosme da Silva
 |data urodzenia          = [[23 maja]] [[1959]]
 |miejsce urodzenia       = [[Rio de Janeiro]]
 |data śmierci            =
 |miejsce śmierci         =
 |wzrost                  =
 |pozycja                 = [[Obrońca (piłka nożna)|środkowy obrońca]]
 |klub                    =
 |numer w klubie          =
 |kariera juniorska       =
 |kariera seniorska       =
!           ! [[Moto Club São Luís|Moto Club]]     !    !
! 1979–1981 ! [[Botafogo FR|Botafogo]] ! 26 ! 0
! 1982      ! [[Vitória Salvador|Vitória]]         !    !
! 1982–1984 ! [[Botafogo FR|Botafogo]] !  5 ! 0
 |kariera reprezentacyjna = ! 1979 ! {{reprezentacja|BRA|pn}} olimp. ! 9 ! 0
 |kariera trenerska       =
 |medale                  =
 |odznaczenia             =
 |commons                 =
 |wikicytaty              =
 |www                     =
}}
'''Luís Cláudio''', właśc. '''Luís Cláudio Cosme da Silva''' (ur. [[23 maja]] [[1959]] w [[Rio de Janeiro]]) – piłkarz [[Brazylia|brazylijski]] występujący na pozycji [[Obrońca (piłka nożna)|środkowego obrońcy]].

== Kariera klubowa ==
Karierę piłkarską Luís Cláudio zaczął w klubie [[Moto Club São Luís]]. W latach 1979–1981 i 1982–1984 występował w [[Botafogo FR]]. W [[I liga brazylijska w piłce nożnej (1979)|lidze brazylijskiej]] zadebiutował [[7 listopada]] [[1979]] w wygranym 6-1 meczu z [[São Bento Sorocaba]]<ref>https://archive.is/20120710231510/http://futpedia.globo.com/campeonatos/campeonato-brasileiro/1979/11/07/botafogo-6-x-1-sao-bento Debiut w lidze</ref>. W barwach Botafogo Luís Cláudio [[3 kwietnia]] [[1983]] w wygranym 6-2 wyjazdowym meczu z [[Sergipe Aracaju]] wystąpił po raz ostatni w lidze<ref>http://futpedia.globo.com/campeonatos/campeonato-brasileiro/1983/04/03/sergipe-2-x-6-botafogo Ostatni mecz w lidze</ref>. Ogółem w latach 1979–1983 w lidze brazylijskiej Luís Cláudio rozegrał 31 spotkań. W 1982 krótko występował w [[Vitória Salvador|Vitórii Salvador]].

== Kariera reprezentacyjna ==
Luís Cláudio występował w [[Reprezentacja Brazylii w piłce nożnej mężczyzn|olimpijskiej reprezentacji Brazylii]]. W 1979 uczestniczył w [[Igrzyska panamerykańskie|Igrzyskach Panamerykańskich]], na których Brazylia zdobyła złoty medal. Na turnieju w [[San Juan]] wystąpił we wszystkich pięciu meczach Gwatemalą, Kubą, Kostaryką, Portoryko i ponownie z Kubą.

== Przypisy ==
{{Przypisy}}

== Bibliografia ==
* Miniencyklopedia Piłka Nożna nr 11-12 2004, Historia meczów reprezentacji Brazylii 1957–2004, Oficyna wydawnicza ATUT, Wrocław 2004, ISSN 1644-8189, str. 36-37.

== Linki zewnętrzne ==
* [http://sambafoot.com/en/players/5592_Luiz_Claudio.html Biografia na sambafoot.com]
* [http://mamvs.narod.ru/BRAZIL/l/Lu/Luis_Claudio_Luis_Claudio_Cosme_da_Silva.htm Profil]
* [http://futpedia.globo.com/jogadores/luis-claudio Mecze w lidze]

{{Brazylia IP 1979}}

{{SORTUJ:Luís Cláudio}}
[[Kategoria:Brazylijscy piłkarze]]
[[Kategoria:Piłkarze Botafogo FR]]
[[Kategoria:Piłkarze EC Vitória]]
[[Kategoria:Urodzeni w 1959]]
[[Kategoria:Ludzie urodzeni w Rio de Janeiro]]

title: · Luís Cláudio

Pełne imię i nazwisko: Luís Cláudio Cosme da Silva

Data i miejsce urodzenia: 23 maja 1959 · Rio de Janeiro

Pozycja: środkowy obrońca

title: Kariera seniorska

Lata: Klub · Wyst. · Gole

Botafogo · 26 · (0)

Vitória

Botafogo · 5 · (0)

title: Kariera reprezentacyjna

Lata: Reprezentacja · Wyst. · Gole

Brazylia olimp. · 9 · (0)


text:
# Thomas Tomkins
Thomas Tomkins (St David's, 1572 – 9 giugno 1656) è stato un compositore inglese della tarda epoca Tudor e della prima Stuart. Oltre ad essere stato uno dei membri di spicco della scuola madrigalistica inglese, fu un abile compositore di musica per tastiere e consort di strumenti, ultimo membro della scuola virginalistica inglese.

## Biografia
Tomkins nacque nel Pembrokeshire da Thomas, che si era trasferito lì nel 1565 dalla casa natale sita a Lostwithiel in Cornovaglia, vicario corale e organista della St David's Cathedral. Tre fratellastri di Thomas, John, Giles e Robert, divennero anch'essi eminenti musicisti, ma non raggiunsero la fama di Thomas. Dal 1594, ma probabilmente anche dal 1586, Thomas e la sua famiglia si spostarono a Gloucester, dove suo padre ottenne il posto di canonico minore alla Cattedrale di Gloucester. Thomas, quasi certamente, studiò per un certo tempo con William Byrd, poiché una delle sue canzoni reca l'iscrizione: Al mio ex e molto reverendo maestro, William Byrd, e potrebbe essere stato in questo periodo della sua carriera, dal momento che Byrd aveva in locazione una casa a Longney, nei pressi di Gloucester. Anche se mancano prove documentali, è anche possibile che Byrd sia stato determinante nella ricerca del giovane Thomas, di un posto di cantore nel  coro della Cappella reale. In ogni caso, a tutti gli ex coristi della Cappella reale era richiesto un posto all'università, e Tomkins venne affiliato al Magdalen College di Oxford nel 1607.
Ma già nel 1596 era stato nominato organista e maestro del coro alla Cattedrale di Worcester. L'anno seguente sposò Alice Patrick, una vedova di nove anni più anziana, il cui marito Nathaniel, era morto nel 1595 ed era stato predecessore di Tomkins a Worcester. L'unico figlio di Thomas, Nathaniel, nacque a Worcester nel 1599, dove poi passò il resto della sua vita e divenne un rispettabile musicista.
Tomkins conobbe senza dubbio Thomas Morley, anche lui allievo di Byrd, poiché la sua copia firmata della pubblicazione di Morley Plaine and Easie Introduction to Practicall Musicke (1597) è stata conservata, insieme alle molte annotazioni di Thomas; e nel 1601 Morley incluse uno del madrigali di Tomkins nella sua importante collezione The Triumphs of Oriana.
Nel 1612 Tomkins fece da supervisore nella costruzione di un nuovo organo nella Cattedrale di Worcester, un magnifico strumento di Thomas Dallam, il più famoso organaro del tempo. Egli continuò a scrivere degli anthem e la sua collezione di 28 madrigali e le Songs of 3, 4, 5 and 6 parts vennero pubblicate nel 1622 con un poema di dedica al suo fratellastro John Tomkins (circa 1587-1638), allora organista al King's College di Cambridge (dopo anche alla St Paul's Cathedral e alla Cappella reale), con il quale mantenne ottime relazioni.
Probabilmente intorno al 1603, Thomas venne nominato Gentleman Extraordinary della Cappella reale. Questo era un titolo onorifico, ma nel 1621 divenne Gentleman Ordinary e organista aggiunto con il suo amico Orlando Gibbons che era il titolare. Gli obblighi relativi al suo incarico prevedevano continui viaggi fra Worcester e Londra, che Tomkins fece fino al 1639.
In occasione della morte di Giacomo I nel 1625, Tomkins, assieme ad altri Gentlemen della Cappella reale, vennero incaricati di comporre la musica per i funerali di re Giacomo e per la successiva incoronazione di Carlo I. Questo monumentale sforzo fu troppo pesante per Gibbons, che morì per un ictus a Canterbury, dove Carlo si suppone si incontrò con la futura moglie, Enrichetta Maria di Francia, ponendo maggiori responsabilità su Tomkins. A seguito di una epidemia, l'incoronazione venne fortunatamente posposta al febbraio 1626, dando così a Tomkins il tempo necessario a comporre gli otto anthem cantati durante la cerimonia.
Nel 1628 Tomkins venne nominato "Composer of [the King's] Music in ordinary" con un salario annuale di 40 £, succedendo a Alfonso Ferrabosco il giovane che morì nel marzo di quell'anno. Ma questo incarico prestigioso, il più elevato per i musicisti inglesi, fu presto revocato per il fatto che era stato promesso al figlio di Ferrabosco. Questo trattamento doveva essere solo la prima di una serie di avversità che il compositore dovette superare negli ultimi quattordici anni della sua vita. Continuò comunque a svolgere le sue funzioni presso la Cattedrale di Worcester e la Corte di Londra fino al 1639.
La sua devota moglie Alice morì nel 1642, l'anno in cui scoppiò la guerra civile. Worcester fu fra le prime città ad essere toccata: la cattedrale venne sconsacrata, e l'organo di Tomkins selvaggiamente danneggiato dai Parlamentaristi. L'anno seguente, la casa di Tomkins, vicina alla cattedrale, venne colpita da un colpo di cannone divenendo inabitabile per un lungo periodo. In questa occasione andarono distrutti gran parte degli arredi e probabilmente alcuni dei suoi manoscritti. Intorno a questo periodo Tomkins si sposò per la seconda volta, con Martha Browne, vedova del vicario della Cattedrale di Worcester.
Ulteriori conflitti e un assedio, nel 1646, causarono danni incalcolabili alla città. Con il coro  sciolto e la cattedrale chiusa, Tomkins trasformò il suo genio nella composizione di alcune delle sue più belle opere per tastiera e musiche per consort. Nel 1647 compose un tributo alla memoria di Thomas Wentworth, I conte di Strafford e di William Laud, arcivescovo di Canterbury, entrambi decapitati nel 1641 ed entrambi ammirati da Tomkins. Carlo I fu giustiziato nel 1649 e pochi giorni dopo Tomkins, sempre realista, compose la sua superba Sad Pavan: for these distracted times. La sua seconda moglie Marta morì intorno al 1653, ed egli privato della sua sposa all'età di 81 anni, si trovò in gravi difficoltà finanziarie. Nel 1654 suo figlio Nathaniel sposò Isabella Folliott, una ricca vedova, e Thomas andò a vivere con loro a Martin Hussingtree, a circa sei chilometri da Worcester. Egli espresse la sua gratitudine alla nuora componendo la gagliarda Galliard, The Lady Folliot's in suo onore. Due anni dopo morì e fu sepolto nel cimitero di Martin Hussingtree il 9 giugno 1656.

## Opere
Tomkins compose madrigali, musiche per tastiera, per consort, anthem e musica sacra. Stilisticamente fu molto conservatore, anche anacronistico: sembra che abbia completamente ignorato la musica barocca che fioriva intorno a lui, con le sue influenze italiane, ed evitò di comporre in molte delle forme in auge ai suoi tempi, come le canzoni per liuto o gli ayre. Il suo linguaggio polifonico, anche nel quarto decennio del XVII secolo, era quello della musica rinascimentale. Alcuni dei suoi madrigali sono estremamente espressivi, con testi fioriti di cromatismi degni di madrigalisti italiani come Marenzio o Luzzaschi.
Fu anche un prolifico scrittore di versi per anthem, più di ogni altro compositore inglese del XVII secolo, ad eccezione di William Child. I suoi pezzi sono stati apprezzati al momento e sono ben rappresentati nelle collezioni di manoscritti contemporanei. Fortunatamente, per la sopravvivenza della sua musica, suo figlio Nathaniel curò l'edizione della maggior parte di essa e pubblicò, nel 1668, una collezione enorme (dal titolo Musica Deo sacra et ecclesiae Anglicanae; or Music dedicated to the Honor and Service of God, and to the Use of Cathedral and other Churches of England). Senza quest'opera, pubblicata dopo la sua morte, molte delle sue composizioni sarebbero andate perdute durante la guerra civile.

title: Thomas Tomkins

wikitext:
{{Bio
|Nome = Thomas
|Cognome = Tomkins
|Sesso = M
|LuogoNascita = St David's
|GiornoMeseNascita =
|AnnoNascita = 1572
|LuogoMorte =
|GiornoMeseMorte = 9 giugno
|AnnoMorte = 1656
|Epoca = 1600
|Attività = compositore
|Nazionalità = inglese
|PostNazionalità = della tarda [[epoca Tudor]] e della [[Inghilterra nel periodo Stuart|prima Stuart]]. Oltre ad essere stato uno dei membri di spicco della ''scuola madrigalistica inglese'', fu un abile compositore di musica per [[tastiera (musica)|tastiere]] e [[consort di strumenti]], ultimo membro della scuola [[virginale|virginalistica]] inglese
}}

==Biografia==
Tomkins nacque nel [[Pembrokeshire]] da Thomas, che si era trasferito lì nel 1565 dalla casa natale sita a [[Lostwithiel]] in [[Cornovaglia]]<ref>Boden 2005, p. 7</ref>, vicario corale e [[Organo (strumento musicale)|organista]] della ''St David's Cathedral''. Tre fratellastri di Thomas, John, Giles e Robert, divennero anch'essi eminenti musicisti, ma non raggiunsero la fama di Thomas. Dal 1594, ma probabilmente anche dal 1586, Thomas e la sua famiglia si spostarono a [[Gloucester]], dove suo padre ottenne il posto di [[canonico]] minore alla [[Cattedrale di Gloucester]]. Thomas, quasi certamente, studiò per un certo tempo con [[William Byrd]], poiché una delle sue canzoni<ref>''Too much I once lamented'' (1622)</ref> reca l'iscrizione: ''Al mio ex e molto reverendo maestro, William Byrd'', e potrebbe essere stato in questo periodo della sua carriera, dal momento che Byrd aveva in locazione una casa a Longney, nei pressi di Gloucester. Anche se mancano prove documentali, è anche possibile che Byrd sia stato determinante nella ricerca del giovane Thomas, di un posto di [[cantore]] nel  [[coro (musica)|coro]] della Cappella reale.<ref>Boden 2005, p. 42</ref> In ogni caso, a tutti gli ex coristi della Cappella reale era richiesto un posto all'università, e Tomkins venne affiliato al [[Magdalen College (Oxford)|Magdalen College]] di [[Università di Oxford|Oxford]] nel 1607.

[[File:Worcester cathedral.jpg|thumb|[[Cattedrale di Worcester]]]]
Ma già nel 1596 era stato nominato organista e [[direttore di coro|maestro del coro]] alla [[Cattedrale di Worcester]]. L'anno seguente sposò Alice Patrick, una vedova di nove anni più anziana, il cui marito Nathaniel, era morto nel 1595 ed era stato predecessore di Tomkins a [[Worcester (Regno Unito)|Worcester]]. L'unico figlio di Thomas, Nathaniel, nacque a Worcester nel 1599, dove poi passò il resto della sua vita e divenne un rispettabile musicista.

Tomkins conobbe senza dubbio [[Thomas Morley (compositore)|Thomas Morley]], anche lui allievo di Byrd, poiché la sua copia firmata della pubblicazione di Morley ''Plaine and Easie Introduction to Practicall Musicke'' (1597) è stata conservata, insieme alle molte annotazioni di Thomas<ref>Magdalen College Library, Oxford</ref>; e nel 1601 Morley incluse uno del [[madrigale (musica)|madrigali]] di Tomkins nella sua importante collezione ''[[The Triumphs of Oriana]]''.

Nel 1612 Tomkins fece da supervisore nella costruzione di un nuovo organo nella Cattedrale di Worcester, un magnifico strumento di [[Thomas Dallam]], il più famoso [[organaro]] del tempo. Egli continuò a scrivere degli [[anthem]] e la sua collezione di 28 [[madrigale|madrigali]] e le ''Songs of 3, 4, 5 and 6 parts'' vennero pubblicate nel 1622 con un poema di dedica al suo fratellastro John Tomkins (circa 1587-1638), allora organista al [[King's College (Cambridge)|King's College]] di [[Cambridge]] (dopo anche alla [[St Paul's Cathedral]] e alla Cappella reale), con il quale mantenne ottime relazioni.

Probabilmente intorno al 1603, Thomas venne nominato ''Gentleman Extraordinary'' della Cappella reale. Questo era un titolo onorifico, ma nel 1621 divenne ''Gentleman Ordinary'' e organista aggiunto con il suo amico [[Orlando Gibbons]] che era il titolare. Gli obblighi relativi al suo incarico prevedevano continui viaggi fra Worcester e Londra, che Tomkins fece fino al 1639.<ref>Boden 2005 p. 165</ref><ref>[http://www.thomastomkins.org.uk/page06_biography.htm#Tomkins Da thomastomkins.org] {{webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120220083627/http://www.thomastomkins.org.uk/page06_biography.htm |data=20 febbraio 2012 }}</ref>

In occasione della morte di [[Giacomo I d'Inghilterra|Giacomo I]] nel 1625, Tomkins, assieme ad altri Gentlemen della Cappella reale, vennero incaricati di comporre la musica per i funerali di re Giacomo e per la successiva incoronazione di [[Carlo I d'Inghilterra|Carlo I]]. Questo monumentale sforzo fu troppo pesante per Gibbons, che morì per un [[ictus]] a [[Canterbury]], dove Carlo si suppone si incontrò con la futura moglie, [[Enrichetta Maria di Francia]], ponendo maggiori responsabilità su Tomkins. A seguito di una [[epidemia]], l'incoronazione venne fortunatamente posposta al febbraio 1626, dando così a Tomkins il tempo necessario a comporre gli otto anthem cantati durante la cerimonia.<ref>Boden 2005, p. 127</ref>

Nel 1628 Tomkins venne nominato "Composer of [the King's] Music in ordinary" con un salario annuale di {{M|40|u=£}}, succedendo a [[Alfonso Ferrabosco il giovane]] che morì nel marzo di quell'anno. Ma questo incarico prestigioso, il più elevato per i musicisti inglesi, fu presto revocato per il fatto che era stato promesso al figlio di Ferrabosco. Questo trattamento doveva essere solo la prima di una serie di avversità che il compositore dovette superare negli ultimi quattordici anni della sua vita. Continuò comunque a svolgere le sue funzioni presso la Cattedrale di Worcester e la Corte di Londra fino al 1639.

La sua devota moglie Alice morì nel 1642, l'anno in cui scoppiò la [[guerra civile inglese|guerra civile]]. Worcester fu fra le prime città ad essere toccata: la cattedrale venne sconsacrata, e l'organo di Tomkins selvaggiamente danneggiato dai [[Roundheads|Parlamentaristi]]. L'anno seguente, la casa di Tomkins, vicina alla cattedrale, venne colpita da un colpo di cannone divenendo inabitabile per un lungo periodo. In questa occasione andarono distrutti gran parte degli arredi e probabilmente alcuni dei suoi [[manoscritto|manoscritti]]. Intorno a questo periodo Tomkins si sposò per la seconda volta, con Martha Browne, vedova del vicario della Cattedrale di Worcester.

Ulteriori conflitti e un [[assedio]], nel 1646, causarono danni incalcolabili alla città. Con il coro  sciolto e la cattedrale chiusa, Tomkins trasformò il suo genio nella composizione di alcune delle sue più belle opere per tastiera e musiche per [[consort]]. Nel 1647 compose un tributo alla memoria di [[Thomas Wentworth, I conte di Strafford]] e di [[William Laud]], [[arcivescovo di Canterbury]], entrambi decapitati nel 1641 ed entrambi ammirati da Tomkins. Carlo I fu giustiziato nel 1649 e pochi giorni dopo Tomkins, sempre ''realista'', compose la sua superba ''Sad Pavan: for these distracted times''. La sua seconda moglie Marta morì intorno al 1653, ed egli privato della sua sposa all'età di 81 anni, si trovò in gravi difficoltà finanziarie. Nel 1654 suo figlio Nathaniel sposò Isabella Folliott, una ricca vedova, e Thomas andò a vivere con loro a [[Martin Hussingtree]], a circa sei chilometri da Worcester. Egli espresse la sua gratitudine alla nuora componendo la [[gagliarda]] ''Galliard, The Lady Folliot's'' in suo onore. Due anni dopo morì e fu sepolto nel cimitero di Martin Hussingtree il 9 giugno 1656.

==Opere==
Tomkins compose [[madrigale (musica)|madrigali]], musiche per tastiera, per [[consort]], [[anthem]] e [[musica sacra]]. Stilisticamente fu molto conservatore, anche anacronistico: sembra che abbia completamente ignorato la [[musica barocca]] che fioriva intorno a lui, con le sue influenze italiane, ed evitò di comporre in molte delle forme in auge ai suoi tempi, come le canzoni per liuto o gli ''ayre''. Il suo linguaggio [[polifonia|polifonico]], anche nel quarto decennio del [[XVII secolo]], era quello della [[musica rinascimentale]]. Alcuni dei suoi madrigali sono estremamente espressivi, con testi fioriti di [[scala cromatica|cromatismi]] degni di madrigalisti italiani come [[Luca Marenzio|Marenzio]] o [[Luzzasco Luzzaschi|Luzzaschi]].

Fu anche un prolifico scrittore di versi per anthem, più di ogni altro compositore inglese del XVII secolo, ad eccezione di [[William Child]]. I suoi pezzi sono stati apprezzati al momento e sono ben rappresentati nelle collezioni di manoscritti contemporanei. Fortunatamente, per la sopravvivenza della sua musica, suo figlio Nathaniel curò l'edizione della maggior parte di essa e pubblicò, nel 1668, una collezione enorme (dal titolo ''Musica Deo sacra et ecclesiae Anglicanae; or Music dedicated to the Honor and Service of God, and to the Use of Cathedral and other Churches of England''). Senza quest'opera, pubblicata dopo la sua morte, molte delle sue composizioni sarebbero andate perdute durante la guerra civile.

==Note==
<references/>

==Bibliografia==
* Stephen D. Tuttle: ''Thomas Tomkins: Keyboard Music''. Stainer & Bell, London 1973.
* Anthony Boden: ''Thomas Tomkins: The Last Elizabethan''. Ashgate Publishing 2005. ISBN 0-7546-5118-5
* John Irving: ''The Instrumental Music of Thomas Tomkins, 1572-1656''. Garland Publishing, New York 1989. ISBN 0-8240-2011-1
* ''Thomas Tomkins - Pièces pour Virginal, 1646-1654. Introduction de François Lesure''. Fac-similé du ms. autographe de la Bibliothèque Nationale, Paris, Rés. 1122. Minkoff, Geneva 1982.
*Article "Thomas Tomkins," in ''The New Grove Dictionary of Music and Musicians'', ed. Stanley Sadie.  20 vol.  London, Macmillan Publishers Ltd., 1980.  ISBN 1-56159-174-2
*''The Concise Edition of Baker's Biographical Dictionary of Musicians'', 8th ed.  Revised by Nicolas Slonimsky.  New York, Schirmer Books, 1993.  ISBN 0-02-872416-X

==Altri progetti==
{{interprogetto}}

==Collegamenti esterni==
*{{cita web |1=http://www.thomastomkins.org.uk/ |2=The Thomas Tomkins Society |accesso=29 marzo 2011 |urlarchivio=https://web.archive.org/web/20070311050712/http://www.thomastomkins.org.uk/# |dataarchivio=11 marzo 2007 |urlmorto=sì }}
*{{ChoralWiki}}
* Listen to [http://www.acc.umu.se/~akadkor/early/IVM2_Weelkes_Thomas.html free recordings of a Madrigals] and [http://www.acc.umu.se/~akadkor/early/IVM7_Weelkes_Thomas.html a free recording of Latin Church Music] from [http://www.acc.umu.se/~akadkor/indexENG.html Umeå Akademiska Kör].

{{Controllo di autorità}}
{{Portale|biografie|musica classica}}

[[Categoria:Compositori rinascimentali]]
[[Categoria:Compositori barocchi]]
[[Categoria:Compositori di madrigali]]


text:
# 派系主义
派系主义（葡萄牙語：），又称尼托派或尼托主义，正式名称是安人运行动委员会—FAPLA-人民部队，是安哥拉历史上的一个具有正统共产主义性质的政治组织，由安哥拉人民解放运动领导人尼托·阿尔维斯领导。
“派系主义”是1975年安哥拉独立后在安哥拉人民解放运动内部形成的反对派组织，反对安哥拉总统阿戈什蒂纽·内图。1977年5月27日，尼托·阿尔维斯在罗安达尝试发动政变。由于行动计划不周，未能赢得民众支持，以及古巴军队自1975年以来在安哥拉执行为安哥拉政府提供军事支持的“卡洛塔行动”，导致政变没有成功。
尽管“派系主义”政变失败，1977年5月27日的政变尝试促使安哥拉人民解放运动和安哥拉人民共和国进行深刻的结构性变革，例如两者均正式采纳马克思列宁主义作为官方意识形态，直至1990年。

title: 派系主义

wikitext:
'''派系主义'''（{{lang-pt|Fraccionismo}}），又称'''尼托派'''或'''尼托主义'''，正式名称是'''[[安哥拉人民解放运动|安人运]]行动委员会—[[安哥拉解放人民武装力量|FAPLA]]-人民部队'''，是[[安哥拉]]历史上的一个具有正统[[共产主义]]性质的政治组织，由[[安哥拉人民解放运动]]领导人{{le|尼托·阿尔维斯|Nito Alves}}领导<ref name="LPawson">{{Cite web |url=http://www.ipri.pt/publicacoes/revista_ri/pdf/RI14_LPawson_Eng.pdf |title=Lara Pawson, "The 27 May in Angola: a view from below", ''Revista Relações Internacionais'' Nº14, June 2007, Portugal |access-date=2010-02-26 |archive-url=https://web.archive.org/web/20091218174908/http://www.ipri.pt/publicacoes/revista_ri/pdf/RI14_LPawson_Eng.pdf |archive-date=2009-12-18 |url-status=dead }}</ref><ref name="Marques">{{cite book|author=Inácio Luiz Guimarães Marques|title=Memórias de um golpe: O 27 de maio de 1977 em Angola|publisher=Universidade Federal Fluminense|date=2012|location=Niterói|url=https://www.historia.uff.br/stricto/td/1571.pdf|access-date=2024-09-17|archive-date=2024-07-07|archive-url=https://web.archive.org/web/20240707050204/https://www.historia.uff.br/stricto/td/1571.pdf|dead-url=no}}</ref><ref name="Silva et. al 2023">{{cite book|author=Silva, Berthler J. C. da; Domingos, Noé; Januário, João M.; Franciso, Osvaldo P.; Pedro, Samuel S.. |title=As Principais Ideias Políticas Durante as Guerras de Libertação e Formação dos Estados Nacionais (Angola)|publisher=Universidade de Belas |date=2023 |location=Luanda}}</ref>。

“派系主义”是1975年安哥拉独立后在安哥拉人民解放运动内部形成的[[反对派]]组织，反对[[安哥拉总统]][[阿戈什蒂纽·内图]]。1977年5月27日，尼托·阿尔维斯在[[罗安达]]尝试发动[[1977年安哥拉未遂政变|政变]]。由于行动计划不周，未能赢得民众支持，以及[[古巴革命武装力量|古巴军队]]自1975年以来在安哥拉执行为安哥拉政府提供军事支持的“[[古巴对安哥拉的干预|卡洛塔行动]]”，导致政变没有成功<ref name="Marques"/>。

尽管“派系主义”政变失败，1977年5月27日的政变尝试促使安哥拉人民解放运动和[[安哥拉人民共和国]]进行深刻的结构性变革，例如两者均正式采纳[[马克思列宁主义]]作为官方意识形态，直至1990年<ref name="Marques"/>。

== 参考文献 ==
{{reflist}}

[[Category:安哥拉政治組織]]
[[Category:安哥拉共产主义]]
[[Category:共产主义组织]]
[[Category:1977年解散的組織]]
[[Category:1975年建立的政治组织]]


text:
# Jasieniec (Jaszczerek)
Jasieniec – nieoficjalny przysiółek wsi Jaszczerek w Polsce, położony w województwie pomorskim, w powiecie starogardzkim, w gminie Osiek.
Miejscowość leży na wschodnim skraju w kompleksu leśnego Borów Tucholskich.
W latach 1975–1998 miejscowość położona była w województwie gdańskim.

title: Jasieniec (Jaszczerek)

wikitext:
{{Inne znaczenia|wsi w województwie pomorskim|[[Jasieniec|inne znaczenia tej nazwy]]}}
{{Polska miejscowość infobox
 |nazwa                  = Jasieniec
 |status                 = niestandaryzowany
 |rodzaj miejscowości    = przysiółek wsi
 |zdjęcie                =
 |opis zdjęcia           =
 |alt zdjęcia            =
 |województwo            = pomorskie
 |powiat                 = [[Powiat starogardzki|starogardzki]]
 |gmina                  = [[Osiek (gmina w województwie pomorskim)|Osiek]]
 |sołectwo               =
 |miejscowość podstawowa = [[Jaszczerek]]
 |wysokość               =
 |liczba ludności        =
 |rok                    =
 |strefa numeracyjna     = 58
 |kod pocztowy           = 83-221<ref>{{Poczta Polska|2022-10|s=385|nazwa=Jaszczerek}}</ref>
 |tablice rejestracyjne  = GST
 |SIMC                   = prng:44808
 |kod mapy               = Osiek (gmina w województwie pomorskim)
 |współrzędne            = 53°41'07"N 18°30'56"E<ref name="prng">{{PRNG Miejscowości|44808|data=2023-11-05}}</ref>
 |commons                =
 |www                    =
}}
'''Jasieniec''' – nieoficjalny przysiółek wsi [[Jaszczerek]] w [[Polska|Polsce]], położony w [[województwo pomorskie|województwie pomorskim]], w [[powiat starogardzki|powiecie starogardzkim]], w [[Osiek (gmina w województwie pomorskim)|gminie Osiek]]<ref name="prng" />.

Miejscowość leży na wschodnim skraju w kompleksu leśnego [[Bory Tucholskie|Borów Tucholskich]].

[[Podział administracyjny Polski (1975–1998)|W latach 1975–1998]] miejscowość położona była w [[Województwo gdańskie (1975–1998)|województwie gdańskim]].

== Zobacz też ==
* [[Jaszczerz]]
* [[Jeżewnica (województwo pomorskie)|Jeżewnica]]

== Przypisy ==
{{Przypisy}}
{{Gmina Osiek (województwo pomorskie)}}

[[Kategoria:Jaszczerek]]

title: Jasieniec

Państwo: Polska

Województwo: pomorskie

Powiat: starogardzki

Gmina: Osiek

Część miejscowości: Jaszczerek

Tablice rejestracyjne: GST

SIMC: nie nadano


text:
# Elaeagnus caudata
Elaeagnus caudata — вид квіткових рослин з родини маслинкових (Elaeagnaceae). Поширення: Індія (Ассам, Східні Гімалаї), Непал.

title: Elaeagnus caudata

wikitext:
{{Speciesbox
| image =
| status =
| status_system = IUCN3.1
| taxon = Elaeagnus caudata
| authority = Schltdl. ex Momiy.
| synonyms =
| range_map =
}}
'''''Elaeagnus caudata''''' — [[вид]] квіткових рослин з родини [[маслинкові|маслинкових]] (Elaeagnaceae). Поширення: [[Індія]] (Ассам, Східні Гімалаї), [[Непал]]<ref>{{cite web |url=https://powo.science.kew.org/taxon/urn:lsid:ipni.org:names:323666-1 |назва=''Elaeagnus caudata'' |вебсайт=Plants of the World Online |видавець=Kew Science |дата-доступу=21.07.2025}}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Taxonbar|from=Q15539239}}

[[Категорія:Маслинка|caudata]]
[[Категорія:Флора Індії]]
[[Категорія:Флора Непалу]]

title: Біологічна класифікація

Царство: Рослини (Plantae)

Клада:
Судинні рослини (Tracheophyta)
Покритонасінні (Angiosperms)
Евдикоти (Eudicots)
Розиди (Rosids)

Порядок: Розоцвіті (Rosales)

Родина: Маслинкові (Elaeagnaceae)

Рід: Маслинка (Elaeagnus)

Вид: E. caudata

title: Біноміальна назва

Біноміальна назва: Elaeagnus caudata · Schltdl. ex Momiy.


text:
# Trupanea texana
Trupanea texana är en tvåvingeart som först beskrevs av Malloch 1942.  Trupanea texana ingår i släktet Trupanea och familjen borrflugor. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

wikiname: svwiki

title: Trupanea texana

in_language: sv

wikitext:
{{robotskapad|Lsjbot|tvåvinge|datum=2013-08}}
{{Taxobox
| name = ''Trupanea texana''
| status =
| image =
| image_caption =
| domain_sv =
| domain =
| regnum_sv = [[Djur]]
| regnum = Animalia
| phylum_sv = [[Leddjur]]
| phylum = Arthropoda
| classis_sv = [[Egentliga insekter]]
| classis = Insecta
| ordo_sv = [[Tvåvingar]]
| ordo = Diptera
| familia_sv = [[Borrflugor]]
| familia = Tephritidae
| genus_sv =
| genus = [[Trupanea]]
| species_sv =
| species = '''Trupanea texana'''
| taxon = Trupanea texana
| taxon_authority = ([[Malloch (auktor)|Malloch]], 1942)
| range_map =
| range_map_caption = Utbredningsområde
| image2 =
| image2_caption =
| subphylum = Hexapoda
| subphylum_sv = [[Sexfotingar]]
| synonyms =
}}

'''''Trupanea texana'''''<ref name = "COL"/> är en [[tvåvingar|tvåvinge]]art som först beskrevs av [[Malloch (auktor)|Malloch]] 1942.  ''Trupanea texana'' ingår i [[släkte]]t ''[[Trupanea]]'' och [[familj (biologi)|familjen]] [[borrflugor]].<ref name = "COL"/><ref name = "source"/> Inga [[underart]]er finns listade i [[Catalogue of Life]].<ref name = "COL"/>

== Källor ==
<references>
<ref name = "COL">{{webbref |url= http://www.catalogueoflife.org/annual-checklist/2011/search/all/key/trupanea+texana/match/1|titel= Species 2000 & ITIS Catalogue of Life: 2011 Annual Checklist.|hämtdatum= 24 september 2012 |författare= Bisby F.A., Roskov Y.R., Orrell T.M., Nicolson D., Paglinawan L.E., Bailly N., Kirk P.M., Bourgoin T., Baillargeon G., Ouvrard D. (red.)|datum= 2011|verk= |utgivare=Species 2000: Reading, UK.}}</ref>
<ref name = "source">''Systema Dipterorum''. Pape T. & Thompson F.C. (eds), 2011-01-06</ref>
</references>

[[Kategori:Borrflugor]]
[[Kategori:Trupanea|texana]]

title: Systematik

Domän: Eukaryoter · Eukaryota

Rike: Djur · Animalia

Stam: Leddjur · Arthropoda

Understam: Sexfotingar · Hexapoda

Klass: Egentliga insekter · Insecta

Ordning: Tvåvingar · Diptera

Familj: Borrflugor · Tephritidae

Släkte: Trupanea

Art: Trupanea texana

title: Vetenskapligt namn

Vetenskapligt namn: Hitta fler artiklar om djur med Djurportalen

Auktor: (Malloch, 1942)


text:
# Hideki Konno
Hideki Konno (紺野 秀樹, Konno Hideki) é um produtor, diretor e projetista japonês de jogos eletrônicos que atualmente trabalha para a Nintendo. Ele entrou na companhia em 1986, realizando seu sonho depois de uma duradoura adoração vinda de jogar títulos do Nintendo Entertainment System. Konno é o produtor geral da série Mario Kart.

## Trabalhos
| Ano  | Título                              | Plataforma                                                | Crédito(s)                                       |
| ---- | ----------------------------------- | --------------------------------------------------------- | ------------------------------------------------ |
| 1987 | Yume Kōjō: Doki Doki Panic          | Family Computer Disk System                               | Assistente de direção, projetista de jogo        |
| 1988 | Super Mario Bros. 2                 | Nintendo Entertainment System                             | Assistente de direção, projetista de jogo        |
| 1988 | Ice Hockey                          | Family Computer Disk System Nintendo Entertainment System | Diretor                                          |
| 1988 | Super Mario Bros. 3                 | Nintendo Entertainment System                             | Assistente de direção, desenhista de personagens |
| 1990 | Super Mario World                   | Super Nintendo Entertainment System                       | Diretor de mapa                                  |
| 1990 | SimCity                             | Super Nintendo Entertainment System                       | Diretor                                          |
| 1992 | Super Mario Kart                    | Super Nintendo Entertainment System                       | Diretor                                          |
| 1995 | Super Mario World 2: Yoshi's Island | Super Nintendo Entertainment System                       | Diretor                                          |
| 1996 | Mario Kart 64                       | Nintendo 64                                               | Diretor                                          |
| 1997 | Yoshi's Story                       | Nintendo 64                                               | Diretor                                          |
| 1998 | F-Zero X                            | Nintendo 64                                               | Conselheiro                                      |
| 2001 | Mario Kart: Super Circuit           | Game Boy Advance                                          | Supervisor                                       |
| 2001 | Luigi's Mansion                     | Nintendo GameCube                                         | Diretor                                          |
| 2003 | The Legend of Zelda: The Wind Waker | Nintendo GameCube                                         | Supervisor                                       |
| 2005 | Nintendogs                          | Nintendo DS                                               | Produtor                                         |
| 2005 | Mario Kart DS                       | Nintendo DS                                               | Produtor                                         |
| 2008 | Mario Kart Wii                      | Wii                                                       | Produtor                                         |
| 2011 | Nintendogs + Cats                   | Nintendo 3DS                                              | Produtor                                         |
| 2011 | Mario Kart 7                        | Nintendo 3DS                                              | Produtor                                         |
| 2014 | Mario Kart 8                        | Wii U                                                     | Produtor                                         |
| 2017 | Fire Emblem Heroes                  | Android, iOS                                              | Produtor                                         |
| 2017 | Animal Crossing: Pocket Camp        | Android, iOS                                              | Produtor                                         |
| 2018 | Dragalia Lost                       | Android, iOS                                              | Produtor                                         |
| 2019 | Dr. Mario World                     | Android, iOS                                              | Produtor                                         |
| 2019 | Mario Kart Tour                     | Android, iOS                                              | Produtor                                         |

title: Hideki Konno

wikitext:
{{Mais notas|data=outubro de 2020}}
{{Info/Biografia
 |nome                  = Hideki Konno
 |nome_nativo           = 紺野 秀樹
 |imagem                = Hideki Konno GDC 2011 Day 3 (cropped).jpg
 |imagem_tamanho        = 250px
 |imagem_legenda        =
 |nascimento_data       = {{nowrap|{{dni|13|5|1965}}}}
 |nascimento_local      = [[Chiba (cidade)|Chiba]], [[Chiba]], {{flag|Japão|alt}}
 |alma_mater            =
 |ocupação              = Produtor, diretor e projetista de jogos eletrônicos
 |empregador            = [[Nintendo]]
}}
{{japonês|'''Hideki Konno'''|紺野 秀樹|Konno Hideki}} é um produtor, diretor e projetista japonês de jogos eletrônicos que atualmente trabalha para a [[Nintendo]]. Ele entrou na companhia em 1986, realizando seu sonho depois de uma duradoura adoração vinda de jogar títulos do [[Nintendo Entertainment System]]. Konno é o produtor geral da série ''Mario Kart''.<ref> {{citar web|url=https://www.nintendo.co.uk/Iwata-Asks/Iwata-Asks-Mario-Kart-Wii/Bringing-Racers-Together/1-It-Started-With-A-Guy-In-Overalls/1-It-Started-With-A-Guy-In-Overalls-214509.html|título=Iwata Asks: Mario Kart Wii – 1. It Started With A Guy In Overalls|autor=[[Satoru Iwata|Iwata, Satoru]]|data=11 de abril de 2008|obra=[[Nintendo]]|acessodata=4 de outubro de 2017 }} </ref><ref> {{citar web|url=http://www.n-sider.com/contentview.php?contentid=248&page=3|título=Revolution First-Party Support|autor=Byer, Glen; JC, Anthony|obra=N-Sider|acessodata=4 de outubro de 2017 }} </ref>

==Trabalhos==
{| class="wikitable"
|-
! Ano !! Título !! Plataforma !! Crédito(s)
|-
| 1987 || ''[[Super Mario Bros. 2|Yume Kōjō: Doki Doki Panic]]'' || [[Family Computer Disk System]] || rowspan=2| Assistente de direção,
projetista de jogo
|-
| rowspan=3| 1988 || ''[[Super Mario Bros. 2]]'' || [[Nintendo Entertainment System]]
|-
| ''Ice Hockey'' || [[Family Computer Disk System]]
[[Nintendo Entertainment System]] || Diretor
|-
| ''[[Super Mario Bros. 3]]'' || [[Nintendo Entertainment System]] || Assistente de direção,
desenhista de personagens
|-
| rowspan=2| 1990 || ''[[Super Mario World]]'' || rowspan=4| [[Super Nintendo Entertainment System]] || Diretor de mapa
|-
| ''[[SimCity (jogo eletrônico de 1989)|SimCity]]'' || rowspan=5| Diretor
|-
| 1992 || ''[[Super Mario Kart]]''
|-
| 1995 || ''[[Super Mario World 2: Yoshi's Island]]''
|-
| 1996 || ''[[Mario Kart 64]]'' || rowspan=3| [[Nintendo 64]]
|-
| 1997 || ''Yoshi's Story''
|-
| 1998 || ''[[F-Zero X]]'' || Conselheiro
|-
| rowspan=2| 2001 || ''[[Mario Kart: Super Circuit]]'' || [[Game Boy Advance]] ||Supervisor
|-
| ''[[Luigi's Mansion]]'' || rowspan=2| [[Nintendo GameCube]] || Diretor
|-
| 2003 || ''[[The Legend of Zelda: The Wind Waker]]'' || Supervisor
|-
| rowspan=2| 2005 || ''[[Nintendogs]]'' || rowspan=2| [[Nintendo DS]] || rowspan=11| Produtor
|-
| ''[[Mario Kart DS]]''
|-
| 2008 || ''[[Mario Kart Wii]]'' || [[Wii]]
|-
| rowspan=2| 2011 || ''Nintendogs + Cats'' || rowspan=2| [[Nintendo 3DS]]
|-
| ''[[Mario Kart 7]]''
|-
| 2014 || ''[[Mario Kart 8]]'' || [[Wii U]]
|-
| rowspan=2| 2017 || ''[[Fire Emblem Heroes]]'' || rowspan=5| [[Android]], [[iOS]]
|-
| ''[[Animal Crossing: Pocket Camp]]''
|-
| 2018 || ''Dragalia Lost''
|-''
| rowspan=2| 2019 || ''Dr. Mario World
|-
| ''Mario Kart Tour''
|}

{{Referências}}

{{esboço-biografia}}
{{Portal3|Biografias|Jogos eletrônicos}}

{{DEFAULTSORT:Konno, Hideki}}
[[Categoria:Naturais de Chiba (cidade)]]
[[Categoria:Produtores japoneses de jogos eletrônicos]]
[[Categoria:Diretores de jogos eletrônicos]]
[[Categoria:Designers de jogos eletrônicos]]
[[Categoria:Pessoas da Nintendo]]

title: Hideki Konno · 紺野 秀樹

Nascimento: 13 de maio de 1965 (59 anos) · Chiba, Chiba, Japão

Empregador(a): Nintendo


text:
# Olley
 Olley  là một xã của tỉnh Meurthe-et-Moselle, thuộc vùng Grand Est, đông bắc nước nước Pháp. Xã này nằm ở khu vực có độ cao trung bình 194 mét trên mực nước biển.

wikiname: viwiki

title: Olley

in_language: vi

wikitext:
{{Bảng thông tin thành phố Pháp
|name = Olley
|region = [[Grand Est]]
|department = [[Meurthe-et-Moselle]]
|arrondissement = [[Briey (quận)|Quận Briey]]
|canton = [[Tổng Conflans-en-Jarnisy]]
|INSEE = 54408
|postal code = 54800
|mayor = Yvon Buchart
|term = 2008–2014
|intercommunality = [[Liên xã Jarnisy]]
|longitude = 5.76333333333
|latitude = 49.1655555556
|elevation m = 194
|elevation min m = 189
|elevation max m = 223
|area km2 = 9.48
|population = 212
|population date = 1999
}}

''' Olley ''' là một [[Xã của tỉnh Meurthe-et-Moselle|xã]] của [[tỉnh (Pháp)|tỉnh]] [[Meurthe-et-Moselle]], thuộc [[vùng của Pháp|vùng]] [[Grand Est]], đông bắc nước nước [[Pháp]]. Xã này nằm ở khu vực có độ cao trung bình 194 [[mét]] trên [[mực nước biển]].

{{Xã của Meurthe-et-Moselle}}

==Tham khảo==
{{tham khảo}}

[[Thể loại:Xã của Meurthe-et-Moselle]]

{{MeurtheMoselle-stub}}

title: Hành chính

Quốc gia: Pháp

Vùng: Grand Est

Tỉnh: Meurthe-et-Moselle

Quận: Quận Briey

Tổng: Tổng Conflans-en-Jarnisy

Xã (thị) trưởng: Yvon Buchart · (2008–2014)

title: Thống kê

Diện tích đất1: 9,48 km2 (3,66 dặm vuông Anh)

Thống kê: 1 Dữ liệu địa chính Pháp loại trừ các hồ và ao lớn hơn 1 km² (0.386 dặm vuông hoặc 247 acre) cũng như các cửa sông.

Thống kê: 2 Dân số không tính hai lần: cư dân của nhiều xã (ví dụ, các sinh viên và quân nhân) chỉ tính một lần.


text:
# قصر هديش
قصر هديش (بالفارسية: کاخ هدیش) هو قصر تاريخي يعود إلى عصر أخمينيون، ويقع في مرودشت.

wikiname: arwiki

title: قصر هديش

in_language: ar

wikitext:
{{بطاقة مبنى
| اسم = قصر هديش
| صورة =
| نوع =
| معماري =
| مكان = [[مرودشت]]
| بلد = {{إيران}}
}}
'''قصر هديش''' {{لغة-فارسية|کاخ هدیش}} هو [[قصر]] تاريخي يعود إلى عصر [[الإمبراطورية الأخمينية|أخمينيون]]، ويقع في [[مرودشت]].<ref>{{استشهاد ويب
| مسار = https://web.archive.org/web/20150406043613/http://iranshahrpedia.ir/docs/Asar-e%20Sabti%20(Up%20to%2026666)%20(Version%2090%2008%2029).zip
| عنوان = Encyclopaedia of the Iranian Architectural History
| تاريخ = 19 مايو 2011
| ناشر = Cultural Heritage, Handicrafts and Tourism Organization of Iran
| وصلة مكسورة =
| تاريخ الوصول =
| الأول =
| موقع =
| الأخير =
| مسار أرشيف = http://iranshahrpedia.com/en/static/view/page/iranshahr
| تاريخ أرشيف = 5 سبتمبر 2019
| df =
}}</ref>

== مراجع ==
{{مراجع}}
{{شريط بوابات|إيران|التاريخ|قصور وقلاع|ملكية|علم الآثار|عمارة}}
{{روابط شقيقة|commons=Hadish Palace of Xerxes I}}
{{قصور إيران}}

{{بذرة إيران}}

[[تصنيف:قصور في إيران]]
[[تصنيف:معالم وطنية في إيران]]

title: معلومات عامة

نوع المبنى: قصر

المكان: مرودشت

المنطقة الإدارية: مقاطعة مرودشت

البلد: إيران

بني بطلب من: خشايارشا الأول

title: أبرز الأحداث

الافتتاح الرسمي: - القرن 5 "ق.م"

title: التصميم والإنشاء

النمط المعماري: عمارة أخمينية

title: معلومات أخرى