text:
# M247 Sergeant York
M247 «Сержант Йорк» (англ. M247 Sergeant York) — зенітна самохідна установка виробництва американської компанії Ford Aerospace кінця 1970-х років. База ЗСУ розроблялась на основі середнього танка M48 Patton з встановленням новітньої двогарматної башти, оснащеної 40-мм зенітними гарматами Bofors L70. Свою назву установка отримала на честь відомого військовика, героя Першої світової війни сержанта Альвіна Йорка, кавалера медалі Пошани.
За задумом розробників ЗСУ M247 «Сержант Йорк» мала діяти в бойових порядках регулярних підрозділів армії США поруч з танками M1 «Абрамс» та БМП M2 «Бредлі», як засіб протиповітряної оборони дивізійної ланки, так само, як радянська ЗСУ-23-4 «Шилка» або німецька «Гепард». Установка планувалась на заміну самохідним військовим засобам ППО MIM-72 «Чапарел» та M163 VADS, які по суті не були повноцінними та ефективними вогневими засобами прикриття сухопутних військ з повітря, а також скасованого проєкту ЗСУ MIM-46 «Молер».
У 1981 році перші 12 зразків M247 «Сержант Йорк» надійшли на військові випробування до армії США. Загалом планувалося придбати на потреби військової ППО 618 одиниць техніки, однак тільки 50 було побудовано. Вже в 1985 році замовлення було скасоване через незадовільні тактико-технічні характеристики ЗСУ, її невідповідність заявленим показникам, багатьом проблемах, серед яких — низька швидкість руху машини, незадовільна дальність вогню зенітних гармат. M247 «Сержант Йорк» була знята з озброєння, практично не встигнувши зайняти своє місце в системі озброєнь поля бою.

## Історія
Першою вдалою спробою американців створити автономну самохідну зенітну установку, що супроводжуватиме бойові порядки під час наступу та в обороні стала М19, озброєна двома 40-мм зенітними гарматами Bofors на базі легкого танку M24 «Чафі». Пізніше башту із зенітними гарматами переставили на шасі M41 «Волкер Бульдог», створивши M42 «Дастер». Для свого часу це були досить ефективні засоби протиповітряної оборони, однак стрімкий розвиток реактивної авіації довів, що ці самохідні установки не в змозі впоратися з прудкими літаками, котрі з'явились на озброєнні армій багатьох країн.
По суті, із середини 1960-х американська армія залишилась без засобів ППО ближнього радіуса дії. За час боїв у В'єтнамі зрідка застосовувалися застарілі «Дастери». Однак на початку 1970-х років, під впливом арабо-ізраїльської війни 1973 року, американці постали перед проблемою забезпечення ефективних засобів боротьби з авіацією противника в тактичній смузі ведення бойових дій. Військові експерти виявили, що в ході військових дій на Близькому Сході ефективно застосовувалися сучасні бойові вертольоти, озброєні ПТКР, а також радянські ЗСУ «Шилка», здатні діяти у складних метеоумовах. Американських військових серйозно стурбувало, що штатна ЗСУ M163 мала дальність ефективного вогню помітно меншу, ніж ПТКР «Штурм», якими озброювалися радянські бойові вертольоти Мі-24.
Першою стала пропозиція автоматичної гармати на шасі T249 Vigilante, що озброювалась 37-мм шестиствольними гарматами Гатлінга. Однак, через низку недоліків та складностей у застосуванні, система на озброєння прийнята не була.
У середині 1970-х років були проведені попередні розробки зенітних установок, оснащених 25-мм автоматичними гарматами. Результати експериментів довели до висновку, що для ефективної системи ППО потрібні гармати більшого калібру. 18 травня 1977 року американська армія пред'явила свої вимоги до перспективної зенітної системі DIVAD (англ. Divisional Air Defensive — протиповітряна оборона дивізії). Головними вимогами до новітньої ЗСУ було — самохідна, броньована, всепогодна установка. Для прискорення розробки компаніям-конкурсантам було запропоновано розробити нову систему на добре відпрацьованому шасі танка М48.
На конкурс були представлені проєкти від 5 фірм — «Сперрі Ренд» (Sperry Rand), «Дженерал Електрик» (General Electric), «Рейтіон» (Raytheon), «Дженерал Дайнемікс» (General Dynamics), «Форд Аероспейс» (Ford Aerospace).
«Сперрі Ренд» запропонувала на конкурс бойову машину, створену на основі попередньої T249 Vigilante, оснащену двома швейцарськими автоматичними гарматами «Ерлікон КДА» (англ. Oerlikon KDA) калібру 35 мм, що перебували на озброєнні багатьох країн НАТО. ЗСУ повинна була оснащуватися алюмінієвою баштою і двома радіолокаторами, розробленими фірмою «Сперрі Ренд». Спарена установка могла вести вогонь по повітряних цілях зі швидкістю 3 000 пострілів на хвилину, а по наземних цілях — до 180 постр/хв., з магазина на 1 464 снаряди.
«Дженерал Електрик» підготувала проєкт ЗСУ, ключовою особливістю якої стала адаптація до наземного застосування семиствольної 30-мм гармати GAU-8 «Авенджер» — основна зброя штурмовика A-10 «Тандерболт II». Система мала радар раннього виявлення цілей, створений на основі версії AN/MPQ-49.
«Рейтіон» запропонувала встановити на шасі М48 башту від голландської версії німецької ЗСУ «Гепард», оснащеної 35-мм гарматами «Ерлікон КДА» з трохи іншими, але європейськими ж радарами і системами управління вогнем. Споконвічно ця система планувалась для встановлення на німецьке шасі танку Leopard 1, однак з урахуванням незначних змін також могла встановлюватися на стару базу M48.
Компанія «Дженерал Дайнемікс» також використовувала у своєму проєкті знамениті гармати «Ерлікон КДА», але розмістила їх не з боків башти, як в німецькій установці, а пакетом, в центрі башти. Артилерійські системи могли стріляти як поодинці, так і одночасно, в автоматичному та напівавтоматичному режимах зі швидкістю 1 100 пострілів на хвилину із загального магазина на 600 снарядів. Радіолокатори розробники запозичили з морського зенітно-артилерійського комплексу «Вулкан-Фаланкс», виробництва «Дженерал Дайнемікс». При цьому пошуковий радар розміщувався на даху башти, а радар управління вогнем поруч з гарматами.
Версія «Форд Аероспейс» нагадувала прототип «Дженерал Дайнемікс» з встановленням у центрі спеціальної башти двох шведських 40-мм гармат Bofors L70. У відносно великій башті розташовувався радар виявлення цілей та радар керування зенітним вогнем установки. Радари монтувалися на виносних стрілах, для надання максимального уявлення про повітряний простір, і обидва мали можливість бути згорнуті вниз, щоб зменшити висоту транспортного засобу під час руху. Радар виявлення цілей становив удосконалену версію AN/APG-66 з винищувача F-16 «Файтінг Фалкон».
13 січня 1978 року, після розгляду конкурсних проєктів, комісія віддала перевагу пропозицій «Дженерал Дайнемікс» і «Форд Аероспейс». Їх конкурсні машини отримали найменування XM246 і XM247 відповідно. Влітку 1980 року на військовій базі Форт Блісс розпочалися конкурсні випробування, під час яких обидві зенітні установки провели близько 200 стрільб і збили 2 радіокерованих літака F-86 «Сейбр», 5 вертольотів UH-1 «Ірокез» і 23 малих повітряних мішені. Результати випробувань не давали підстав для однозначних висновків про перевагу однієї з представлених систем, по суті обидві версії вважалися недосконалими та такими, що потребують доопрацювання.
7 травня 1981 року, після 29-місячного періоду випробувань, тестів та порівнянь за програмою DIVAD, перемога була віддана компанії «Форд Аероспейс» з підписанням контракту на 6,97 млрд.доларів на постачання для армії зенітних самохідних установок XM247 під усталеною назвою M247 Sergeant York.
Незабаром у війська надійшли перші 12 зразків техніки, які майже негайно почали демонструвати свої недоліки. Головні претензії у зенітників виникали до радара виявлення цілей. На навчаннях він не міг відрізнити завислій вертоліт від дерев; під час прицілювання на цілі, що високо летять під крутим кутом, наведення стволів гармат збивалось з даними, що надходили від радарів, та вносило корективи, що блокували артилерійські системи. Час реагування на цілі був надзвичайно низьким: якщо затримка реакції на цілі типу «вертоліт» становила від 10 до 11 секунд, то на цілі типу «реактивний літак», що летіли з високою швидкістю, час сягав вже 11-19 секунд затримки.
З листопада 1981 до лютого 1982 року машини інтенсивно перевіряли з метою виявлення проблем у системах. Врешті-решт експерти виявили безліч недоліків, що заважали якісній роботі систем ЗСУ. Суворої ревізії зазнали усі дані: від технічних параметрів до спроможностей роботи поодиноких систем та агрегатів і виявилось, що попри заявленим характеристикам ЗСУ M247 «Сержант Йорк» практично неспроможний виконувати визначені завдання.
Офіційною причиною відставки проєкту називалася мала дальність стрільби 40-мм гармати, що вважалося недостатнім для боротьби з протитанковими вертольотами, оснащеними ПТКР з дальністю стрільби 6 км. Крім того, слабким місцем ЗСУ було шасі, створене на базі застарілого танка М48А5, швидкість якого не перевищувала 48 км/год, тобто була в 1,5 рази менше швидкості основного бойового танка М1 «Абрамс» і бойової машини піхоти М2 «Бредлі».

## Будова
Зенітна самохідна установка, що одержала назву «Сержант Йорк», розроблялась на базі танка М48А5, озброєна двома 40-мм гарматами L70 «Бофорс» і була всепогодною. Боєпостачання гармат здійснювалося незалежно один від одного за допомогою системи безланкової подачі боєприпасів, що забезпечувало можливість ведення вогню при виході з ладу однієї з гармат. При цьому передбачалося збереження черги такої ж довжини, як і при стрільбі двох гармат, що досягалося застосуванням спеціальної автоматики. Обидві системи подачі забезпечувалися механізмом селекції боєприпасів, що дозволяло вести стрільбу снарядами двох типів. Перевагою безланкової системи подачі боєприпасів був малий час перезарядження боєкомплекту, що не перевищував 13 хвилин. Сумарна швидкострільність ЗСУ становила 600 пострілів на хвилину; до складу боєкомплекту входило 580 снарядів.
Для стрільби ЗСУ М247 «Сержант Йорк» використовував постріли зі снарядами двох типів: осколковим і бронебійно-осколковим. Уражаючими елементами першого снаряда (з радіовисадника) поряд з осколками, що утворювалися при дробленні його корпусу, 640 вольфрамових кульок, що мали досить високу пробивну здатність. Дальність дії радіовисадника регулювалась. При стрільбі по повітряній цілі його спрацьовування відбувалося на відстані близько 6 м від цілі, а по малорозмірних об'єктах — на відстані 2 м.
Бронебійно-осколковий снаряд призначався для ураження вертольотів і легкоброньованих наземних цілей, був здатний пробивати броньовий лист товщиною до 25 мм. Підривник ударного типу спрацьовував з уповільненням, що забезпечувало підрив снаряда після його проходу через броньовану перешкоду. Час польоту на дальностях 1000, 2000, 3000 і 4000 м становив відповідно 1,1; 2,8; 4,4 і 6,6 с.
Система керування вогнем ЗСУ М247 «Сержант Йорк» включала комбіновану РЛС виявлення і супроводу цілі, оптичний приціл з лазерним далекоміром, оптичний візир, цифрову обчислювальну машину і систему стабілізації. Все обладнання встановлювалось всередині броньованої башти, що обертається, де знаходилися робочі місця командира екіпажу і навідника.
Комбінована РЛС (діапазон частот 10-20 ГГц) був модифікацією бортової станції AN/APG-66 з винищувача F-16 «Файтінг Фалкон». Для виявлення і супроводу цілі в ній використовувалися дві роздільні антенні підсистеми, що працювали від загального передавача (з повітряним охолодженням). Антена для виявлення повітряних цілей оберталась по азимуту і здійснювала огляд простору двома діаграмами спрямованості, поверненими відносно один одного на 180°. Завдяки цифровому методу обробки радіолокаційних сигналів станція була здатна розпізнавати тип цілей (літак, вертоліт, ракета, наземна ціль).
Захищеність від засобів радіоелектронної боротьби забезпечувалася перебудовою частот РЛС і здатністю регулювання випромінюваної потужності для отримання високого рівня співвідношення «сигнал/шум». За сприятливих метеорологічних умов стрільба могла вестися з використанням оптичних та оптико-електронних засобів системи управління вогнем. У цьому випадку командир екіпажу вів пошук цілей за допомогою оптичного прицілу кругового обертання, що мав поле зору 20°. При захопленні цілі пов'язаний з прицілом лазерний далекомір дозволяв досить точно визначати дальність до неї (помилка вимірювання при дальності 8 км не перевищувала 5 м). Супровід цілі по кутових координатах виконувався навідником за допомогою оптичного візира. Виміряні таким чином координати надходили в цифрову обчислювальну машину, де вирішувалось завдання зустрічі снаряда з ціллю і визначались кути попередження.
Завдяки наявності системи стабілізації ЗСУ «Сержант Йорк» була здатна вести вогонь у русі, чим відрізнялася від усіх західних ЗСУ, розроблених наприкінці 70-х — початку 80-х років. На полігонних випробуваннях цілі уражались навіть при швидкості ходу установки понад 40 км/год.

## Відео
- The M247 Sergeant York Disaster (Part 1 of 2) [Архівовано 23 листопада 2018 у Wayback Machine.]
- The M247 Sergeant York Disaster (Part 2 of 2) [Архівовано 29 лютого 2020 у Wayback Machine.]

wikiname: ukwiki

title: M247 Sergeant York

in_language: uk

wikitext:
{{Бронетехніка
|назва                             = <big>M247 «Сержант Йорк»</big>
|зображення                        = M247-sergeant-york-tn1.jpg
|розм_зобр                         = 320px
|опис_зображення                   = ЗСУ M247 «Сержант Йорк» на виставці в музеї Сержанта [[Альвін Йорк|Альвіна Йорка]]. [[Теннессі]]
|класифікація                      = [[зенітна самохідна установка]]
|модифікація                       = [[M48 (танк)|M48]]
|компонувальна схема               = класична
|вартість                          =
|країна-виробник                   = {{USA}}
|розробник                         =
|компанія-виробник                 = [[Ford Aerospace]]
|роки виробництва                  = 1977—1985
|кількість виробів                 = 50
|роки експлуатації                 = не надходила на озброєння
|модифікації                       =
|основні країни-оператори          = {{USA}}
|війни                             =
|бойова маса                       = 54,4
|екіпаж                            = 3 чол.
|десант                            =
|довжина                           = 7 670
|ширина                            = 3 630
|висота                            = 3 420
|кліренс                           =
|база                              =
|колія                             =
|тип броні                         = сталева протикульова
|лоб корпусу                       =
|лоб корпусу (верх)                =
|лоб корпусу (середина)            =
|лоб корпусу (низ)                 =
|борт корпусу                      =
|борт корпусу (верх)               =
|борт корпусу (низ)                =
|корма корпусу                     =
|корма корпусу (верх)              =
|корма корпусу (середина)          =
|корма корпусу (низ)               =
|дах корпусу                       =
|днище                             =
|лоб башти                         =
|маска гармати                     =
|борт башти                        =
|корма башти                       =
|дах башти                         =
|активний захист                   = немає
|динамічний захист                 = немає
|основне озброєння                 = 2 × [[зенітна гармата|зенітні гармати]]
|калібр, марка та тип гармати      = 40-мм [[автоматична гармата]] [[Bofors L70]]
|довжина ствола                    = 70
|скорострільність                  = до 600 постр/хв.
|кути ВН                           = −5..+85
|кути ГН                           = 360
|дальність стрільби                = до 4 000 м<br/>по вертикалі — до 12 000 м
|боєкомплект гармати               = 580
|приціли                           = оптичний візир, [[Радар|РЛС]] [[AN/APG-68]]
|кулемети                          =
|боєкомплект                       =
|додаткове_озброєння               =
|боєкомплект (2)                   =
|тип, марка двигуна                = {{Двигун
 | виробник                  = [[Continental Motors Company]]
 | зображення                =
 | марка                     = ''[[Continental AV1790]]''
 | тип                       = [[Дизельний двигун|дизельний]]
 | об'єм                     =
 | потужність                =
 | потужність кс             = 750
 | оберти потужності         =
 | обертальний момент        =
 | оберти обертального моменту =
 | конфігурація              = [[V-подібний двигун|V-подібний]]
 | циліндрів                 = 12-ти [[Циліндр (двигун)|циліндровий]]
 | клапанів                  =
 | макс швидкість            =
 | розгін                    =
 | змішаний розхід           =
 | витрата у місті           =
 | витрата на трасі          =
 | хід поршня                = 146
 | діаметр циліндра          = 146
 | ступінь стиску            = 16:1
 | система живлення          = [[турбонаддування]] з проміжним охолодженням повітря
 | статья                    =
 | викиди                    =
 | екологічні норми          =
 | охолодження               = [[Повітряне охолодження|повітряне]]
 | клапанний механізм        =
 | матеріал блоку циліндрів  =
 | матеріал гбц              =
 | ресурс                    =
 | тактність                 = 4
 | порядок запуску           =
 | максимальні оберти        =
 | червона зона              =
 | рекомендоване паливо      = [[Дизельне паливо|дизельне]] ''JP-8/diesel''
}}
|трансмісія                        = ''CD 850-6A''
|підвіска                          = [[Торсіонна підвіска|торсіонна]]
|колісна формула                   =
|гусениці                          =
|швидкість по шосе                 = 48
|швидкість по перетятій місцевості =
|запас ходу по шосе                = 500
|запас ходу по перетятій місцевості =
|питома потужність                 =
|питомий тиск на ґрунт             =
|допустимий нахил                  = 30°
|підйом, що долається              =
|стінка, що долається              = 1,15
|рів, що долається                 = 2,6
|брід, що долається                = 1,2
|засоби зв'язку                    =
}}
'''M247 «Сержант Йорк»''' ({{lang-en|M247 Sergeant York}}) — [[зенітна самохідна установка]] виробництва американської компанії [[Ford Aerospace]] кінця 1970-х років. База ЗСУ розроблялась на основі [[Середній танк|середнього]] танка [[M48 (танк)|M48 Patton]] з встановленням новітньої двогарматної башти, оснащеної 40-мм зенітними гарматами [[Bofors L70]]. Свою назву установка отримала на [[честь]] відомого військовика, героя Першої світової війни сержанта [[Альвін Йорк|Альвіна Йорка]], кавалера [[Медаль Пошани (США)|медалі Пошани]].

За задумом розробників ЗСУ M247 «Сержант Йорк» мала діяти в бойових порядках регулярних підрозділів [[армія США|армії США]] поруч з танками [[M1 Abrams|M1 «Абрамс»]] та БМП [[M2 Bradley|M2 «Бредлі»]], як [[Війська ППО|засіб протиповітряної оборони дивізійної ланки]], так само, як радянська [[ЗСУ-23-4|ЗСУ-23-4 «Шилка»]] або німецька [[ЗСУ «Гепард»|«Гепард»]]. Установка планувалась на заміну самохідним військовим [[Засоби ППО|засобам ППО]] [[MIM-72 Chaparral|MIM-72 «Чапарел»]] та [[M163 VADS]], які по суті не були повноцінними та ефективними вогневими засобами прикриття сухопутних військ з повітря, а також скасованого проєкту ЗСУ [[MIM-46 Mauler|MIM-46 «Молер»]].

У 1981 році перші 12 зразків M247 «Сержант Йорк» надійшли на військові випробування до армії США. Загалом планувалося придбати на потреби військової ППО 618 одиниць техніки, однак тільки 50 було побудовано. Вже в [[1985]] році замовлення було скасоване через незадовільні [[тактико-технічні характеристики]] ЗСУ, її невідповідність заявленим показникам, багатьом проблемах, серед яких — низька [[швидкість]] руху машини, незадовільна дальність вогню [[зенітна гармата|зенітних гармат]]. M247 «Сержант Йорк» була знята з озброєння, практично не встигнувши зайняти своє місце в системі озброєнь поля бою.

== Історія ==
Першою вдалою спробою американців створити автономну самохідну зенітну установку, що супроводжуватиме [[бойові порядки]] під час наступу та в обороні стала [[М19 (ЗСУ)|М19]], озброєна двома 40-мм зенітними гарматами [[Бофорс|Bofors]] на базі [[Легкий танк|легкого танку]] [[M24 Chaffee|M24 «Чафі»]]. Пізніше башту із зенітними гарматами переставили на шасі [[M41 Walker Bulldog|M41 «Волкер Бульдог»]], створивши [[M42 Duster|M42 «Дастер»]]. Для свого часу це були досить ефективні засоби протиповітряної оборони, однак [[Історія авіації|стрімкий розвиток реактивної авіації]] довів, що ці самохідні установки не в змозі впоратися з прудкими літаками, котрі з'явились на озброєнні армій багатьох країн.

По суті, із середини 1960-х американська армія залишилась без засобів ППО ближнього радіуса дії. За час [[Війна у В'єтнамі|боїв у В'єтнамі]] зрідка застосовувалися застарілі «Дастери». Однак на початку 1970-х років, під впливом [[Війна Судного дня|арабо-ізраїльської війни 1973 року]], американці постали перед проблемою забезпечення ефективних засобів боротьби з авіацією противника в тактичній смузі ведення бойових дій. Військові експерти виявили, що в ході військових дій на Близькому Сході ефективно застосовувалися сучасні бойові вертольоти, озброєні [[Протитанкова керована ракета|ПТКР]], а також радянські [[ЗСУ-23-4|ЗСУ «Шилка»]], здатні діяти у складних метеоумовах. Американських військових серйозно стурбувало, що штатна ЗСУ [[M163 VADS|M163]] мала дальність ефективного вогню помітно меншу, ніж [[Штурм (ПТРК)|ПТКР «Штурм»]], якими озброювалися радянські бойові вертольоти [[Мі-24]].

Першою стала пропозиція автоматичної гармати на шасі [[T249 Vigilante]], що озброювалась 37-мм шестиствольними [[Кулемет Гатлінга|гарматами Гатлінга]]. Однак, через низку недоліків та складностей у застосуванні, система на озброєння прийнята не була.

У середині 1970-х років були проведені попередні розробки зенітних установок, оснащених 25-мм автоматичними гарматами. Результати експериментів довели до висновку, що для ефективної системи ППО потрібні гармати більшого калібру. [[18 травня]] 1977 року американська армія пред'явила свої вимоги до перспективної зенітної системі ''DIVAD'' ({{lang-en|Divisional Air Defensive}} — [[протиповітряна оборона]] дивізії). Головними вимогами до новітньої ЗСУ було — самохідна, броньована, всепогодна установка. Для прискорення розробки компаніям-конкурсантам було запропоновано розробити нову систему на добре відпрацьованому [[Шасі (автомобіль)|шасі]] танка [[M48 (танк)|М48]].
[[Файл:M247 PallMall TN.jpg|thumb|right|300px|Зенітна установка M247 Sergeant York]]
[[Файл:M247 DIVAD.png|thumb|right|300px|Схематичне зображення [[Зенітна самохідна установка|самохідної установки]] M247]]
На конкурс були представлені проєкти від 5 фірм — [[Sperry Corporation|«Сперрі Ренд» (Sperry Rand)]], [[General Electric|«Дженерал Електрик» (General Electric)]], [[Raytheon|«Рейтіон» (Raytheon)]], [[General Dynamics|«Дженерал Дайнемікс» (General Dynamics)]], [[Ford Aerospace|«Форд Аероспейс» (Ford Aerospace)]].

«Сперрі Ренд» запропонувала на конкурс бойову машину, створену на основі попередньої [[T249 Vigilante]], оснащену двома швейцарськими автоматичними гарматами [[Ерлікон GDF|«Ерлікон КДА»]] ({{lang-en|Oerlikon KDA}}) калібру 35 мм, що перебували на озброєнні багатьох країн НАТО. ЗСУ повинна була оснащуватися алюмінієвою баштою і двома [[радіолокатор]]ами, розробленими фірмою «Сперрі Ренд». Спарена установка могла вести вогонь по повітряних цілях зі швидкістю 3 000 пострілів на хвилину, а по наземних цілях — до 180 постр/хв., з магазина на 1 464 снаряди.

«Дженерал Електрик» підготувала проєкт ЗСУ, ключовою особливістю якої стала адаптація до наземного застосування семиствольної 30-мм гармати [[GAU-8 Avenger|GAU-8 «Авенджер»]] — основна зброя [[штурмовик]]а [[Fairchild Republic A-10 Thunderbolt II|A-10 «Тандерболт II»]]. Система мала радар раннього виявлення цілей, створений на основі версії [[AN/MPQ-49]].

[[Raytheon|«Рейтіон»]] запропонувала встановити на шасі М48 башту від голландської версії німецької ЗСУ «Гепард», оснащеної 35-мм гарматами [[Ерлікон GDF|«Ерлікон КДА»]] з трохи іншими, але європейськими ж радарами і [[система управління вогнем|системами управління вогнем]]. Споконвічно ця система планувалась для встановлення на німецьке шасі танку [[Leopard 1]], однак з урахуванням незначних змін також могла встановлюватися на стару базу M48.

Компанія «Дженерал Дайнемікс» також використовувала у своєму проєкті знамениті гармати «Ерлікон КДА», але розмістила їх не з боків [[Башта (зброя)|башти]], як в німецькій установці, а пакетом, в центрі башти. Артилерійські системи могли стріляти як поодинці, так і одночасно, в автоматичному та напівавтоматичному режимах зі швидкістю 1 100 пострілів на хвилину із загального магазина на 600 снарядів. Радіолокатори розробники запозичили з морського зенітно-артилерійського комплексу [[Phalanx CIWS|«Вулкан-Фаланкс»]], виробництва [[General Dynamics|«Дженерал Дайнемікс»]]. При цьому пошуковий радар розміщувався на даху башти, а радар управління вогнем поруч з гарматами.

Версія [[Ford Aerospace|«Форд Аероспейс»]] нагадувала [[Прототип (техніка)|прототип]] «Дженерал Дайнемікс» з встановленням у центрі спеціальної башти двох шведських 40-мм гармат [[Bofors L70]]. У відносно великій башті розташовувався радар виявлення цілей та радар керування зенітним вогнем установки. Радари монтувалися на виносних стрілах, для надання максимального уявлення про [[повітряний простір]], і обидва мали можливість бути згорнуті вниз, щоб зменшити висоту транспортного засобу під час руху. Радар виявлення цілей становив удосконалену версію [[AN/APG-66]] з винищувача [[General Dynamics F-16 Fighting Falcon|F-16 «Файтінг Фалкон»]].

[[13 січня]] [[1978]] року, після розгляду конкурсних проєктів, комісія віддала перевагу пропозицій «Дженерал Дайнемікс» і «Форд Аероспейс». Їх конкурсні машини отримали найменування ''XM246'' і ''XM247'' відповідно. Влітку 1980 року на військовій базі [[Форт Блісс]] розпочалися конкурсні випробування, під час яких обидві зенітні установки провели близько 200 стрільб і збили 2 радіокерованих літака [[North American F-86 Sabre|F-86 «Сейбр»]], 5 вертольотів [[Bell UH-1 Iroquois|UH-1 «Ірокез»]] і 23 малих повітряних мішені. Результати випробувань не давали підстав для однозначних висновків про перевагу однієї з представлених систем, по суті обидві версії вважалися недосконалими та такими, що потребують доопрацювання.

7 травня 1981 року, після 29-місячного періоду випробувань, тестів та порівнянь за програмою ''DIVAD'', перемога була віддана компанії [[Ford Aerospace|«Форд Аероспейс»]] з підписанням контракту на 6,97 млрд.доларів на постачання для армії зенітних самохідних установок ''XM247'' під усталеною назвою ''M247 Sergeant York''.

Незабаром у війська надійшли перші 12 зразків техніки, які майже негайно почали демонструвати свої недоліки. Головні претензії у зенітників виникали до радара виявлення цілей. На навчаннях він не міг відрізнити завислій [[вертоліт]] від дерев; під час прицілювання на цілі, що високо летять під крутим кутом, наведення [[Ствол (зброя)|стволів]] гармат збивалось з даними, що надходили від радарів, та вносило корективи, що блокували артилерійські системи. Час реагування на цілі був надзвичайно низьким: якщо затримка реакції на цілі типу «вертоліт» становила від 10 до 11 секунд, то на цілі типу «[[реактивний літак]]», що летіли з високою швидкістю, час сягав вже 11-19 секунд затримки.

З листопада 1981 до лютого 1982 року машини інтенсивно перевіряли з метою виявлення проблем у системах. Врешті-решт експерти виявили безліч недоліків, що заважали якісній роботі систем ЗСУ. Суворої ревізії зазнали усі дані: від технічних параметрів до спроможностей роботи поодиноких систем та агрегатів і виявилось, що попри заявленим характеристикам ЗСУ M247 «Сержант Йорк» практично неспроможний виконувати визначені завдання.

Офіційною причиною відставки проєкту називалася мала дальність стрільби 40-мм гармати, що вважалося недостатнім для боротьби з протитанковими вертольотами, оснащеними ПТКР з дальністю стрільби 6 км. Крім того, слабким місцем ЗСУ було шасі, створене на базі застарілого танка М48А5, швидкість якого не перевищувала 48 км/год, тобто була в 1,5 рази менше швидкості [[основний бойовий танк|основного бойового танка]] М1 «Абрамс» і [[бойова машина піхоти|бойової машини піхоти]] М2 «Бредлі».

== Будова ==
Зенітна самохідна установка, що одержала назву «Сержант Йорк», розроблялась на базі танка М48А5, озброєна двома 40-мм гарматами L70 «Бофорс» і була всепогодною. Боєпостачання гармат здійснювалося незалежно один від одного за допомогою системи безланкової подачі боєприпасів, що забезпечувало можливість ведення вогню при виході з ладу однієї з гармат. При цьому передбачалося збереження черги такої ж довжини, як і при [[стрільба|стрільбі]] двох гармат, що досягалося застосуванням спеціальної автоматики. Обидві системи подачі забезпечувалися механізмом селекції боєприпасів, що дозволяло вести стрільбу снарядами двох типів. Перевагою безланкової системи подачі боєприпасів був малий час перезарядження боєкомплекту, що не перевищував 13 хвилин. Сумарна [[швидкострільність]] ЗСУ становила 600 пострілів на хвилину; до складу боєкомплекту входило 580 снарядів.

Для стрільби ЗСУ М247 «Сержант Йорк» використовував постріли зі снарядами двох типів: [[Осколковий снаряд|осколковим]] і бронебійно-осколковим. Уражаючими елементами першого снаряда (з радіовисадника) поряд з осколками, що утворювалися при дробленні його корпусу, 640 [[вольфрам]]ових кульок, що мали досить високу пробивну здатність. Дальність дії радіовисадника регулювалась. При стрільбі по повітряній цілі його спрацьовування відбувалося на відстані близько 6 м від цілі, а по малорозмірних об'єктах — на відстані 2 м.

[[Бронебійно-осколковий снаряд]] призначався для ураження вертольотів і легкоброньованих наземних цілей, був здатний пробивати броньовий лист товщиною до 25 мм. Підривник ударного типу спрацьовував з уповільненням, що забезпечувало підрив снаряда після його проходу через броньовану перешкоду. Час польоту на дальностях 1000, 2000, 3000 і 4000 м становив відповідно 1,1; 2,8; 4,4 і 6,6 с.

[[Система керування вогнем]] ЗСУ М247 «Сержант Йорк» включала комбіновану РЛС виявлення і супроводу цілі, [[оптичний приціл]] з лазерним далекоміром, оптичний візир, цифрову обчислювальну машину і систему стабілізації. Все обладнання встановлювалось всередині броньованої башти, що обертається, де знаходилися робочі місця командира екіпажу і [[навідник]]а.

Комбінована РЛС (діапазон частот 10-20 ГГц) був модифікацією бортової станції [[AN/APG-66]] з [[винищувач]]а [[General Dynamics F-16 Fighting Falcon|F-16 «Файтінг Фалкон»]]. Для виявлення і супроводу цілі в ній використовувалися дві роздільні антенні підсистеми, що працювали від загального передавача (з повітряним охолодженням). [[Антена]] для виявлення [[Повітряна ціль|повітряних цілей]] оберталась по [[азимут]]у і здійснювала огляд простору двома діаграмами спрямованості, поверненими відносно один одного на 180°. Завдяки цифровому методу обробки [[Радіолокація|радіолокаційних]] сигналів станція була здатна розпізнавати тип цілей ([[літак]], вертоліт, [[ракета]], наземна ціль).

Захищеність від [[Радіоелектронна апаратура|засобів радіоелектронної боротьби]] забезпечувалася перебудовою частот РЛС і здатністю регулювання випромінюваної потужності для отримання високого рівня співвідношення ''«сигнал/шум»''. За сприятливих метеорологічних умов стрільба могла вестися з використанням оптичних та оптико-електронних засобів системи управління вогнем. У цьому випадку командир екіпажу вів пошук цілей за допомогою оптичного прицілу кругового обертання, що мав поле зору 20°. При захопленні цілі пов'язаний з прицілом [[лазерний далекомір]] дозволяв досить точно визначати дальність до неї (помилка вимірювання при дальності 8 км не перевищувала 5 м). Супровід цілі по кутових координатах виконувався навідником за допомогою оптичного візира. Виміряні таким чином координати надходили в цифрову обчислювальну машину, де вирішувалось завдання зустрічі [[Артилерійський снаряд|снаряда]] з ціллю і визначались кути попередження.

Завдяки наявності системи стабілізації ЗСУ «Сержант Йорк» була здатна вести вогонь у русі, чим відрізнялася від усіх західних ЗСУ, розроблених наприкінці 70-х — початку 80-х років. На полігонних випробуваннях цілі уражались навіть при швидкості ходу установки понад 40 км/год.

== Див. також ==
* [[ЗСУ «Гепард»]]
* [[2С6 «Тунгуска»]]
* [[ЗСУ-23-4]]
* [[Ostwind]]
* [[Landsverk L-62 Anti II]]
* [[Панцирь-С1]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
{{Commonscat|M247 Sergeant York}}
* [http://www.militaryfactory.com/armor/detail.asp?armor_id=644 M247 Sergeant York Self-Propelled Anti-Aircraft Gun (SPAAG) (1981)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20161012151803/http://www.militaryfactory.com/armor/detail.asp?armor_id=644 |date=12 жовтня 2016 }}
* [http://www.military-today.com/artillery/m247_sergeant_york.htm M247 Sergeant York] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190905185215/http://www.military-today.com/artillery/m247_sergeant_york.htm |date=5 вересня 2019 }}

== Відео ==
* [https://www.youtube.com/watch?v=TanFPsRaeto The M247 Sergeant York Disaster (Part 1 of 2)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20181123221809/https://www.youtube.com/watch?v=TanFPsRaeto |date=23 листопада 2018 }}
* [https://www.youtube.com/watch?v=qNBswoOal7w The M247 Sergeant York Disaster (Part 2 of 2)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200229083704/https://www.youtube.com/watch?v=qNBswoOal7w |date=29 лютого 2020 }}

{{Портали|Військова техніка|США|Війна}}
{{Бронетехніка США після Другої світової війни}}

[[Категорія:Зенітні самохідні установки США]]
[[Категорія:Скасовані військові проєкти США]]
[[Категорія:Бронетехніка США]]
[[Категорія:Зенітні самохідні установки]]

title: M247 «Сержант Йорк»

Тип: зенітна самохідна установка · M48 · Схема: класична

Походження: США

title: Історія використання

На озброєнні: не надходила на озброєння

Оператори: США

title: Історія виробництва

Виробник: Ford Aerospace

title: Характеристики

Обслуга: 3 чол.

Калібр: 40-мм автоматична гармата Bofors L70

Темп вогню: до 600 постр/хв.

Характеристики: Дальність вогню

Ефективна: до 4 000 м · по вертикалі — до 12 000 м

Приціл: оптичний візир, РЛС AN/APG-68

Броня: сталева протикульова · Активний захист: немає · Динамічний захист: немає

Головне · озброєння: 2 × зенітні гармати · боєкомплект: 580

Двигун: | Continental AV1790 | Continental AV1790 | | ------------------------- | ------------------------------------------------ | | | | | | | | Виробник: | Continental Motors Company | | Марка: | Continental AV1790 | | Тип: | дизельний | | Максимальна потужність: | 750 к.с. | | Конфігурація: | V-подібний | | Циліндрів: | 12-ти циліндровий | | Хід поршня: | 146 мм | | Діаметр циліндра: | 146 мм | | Ступінь стиску: | 16:1 | | Система живлення: | турбонаддування з проміжним охолодженням повітря | | Охолодження: | повітряне | | Тактність (число тактів): | 4 | | Рекомендоване паливо: | дизельне JP-8/diesel |

Підвіска: торсіонна

Швидкість: шосе: 48

Прохідність: нахил: 30° · стінка: 1,15 · рів: 2,6 · брід: 1,2

title: Continental AV1790

Виробник: Continental Motors Company

Марка: Continental AV1790

Тип: дизельний

Конфігурація: V-подібний

Циліндрів: 12-ти циліндровий

Охолодження: повітряне

Рекомендоване паливо: дизельне JP-8/diesel


text:
# Croce di Ringelheim
La Croce di Ringelheim è un crocifisso (h 162 cm) in legno di tiglio e di quercia, risalente ai primi dell'XI secolo, conservata nel museo della cattedrale di Hildesheim.

## Storia
Quando fu fondato nel 941, il monastero di Ringelheim (Salzgitter), all'interno della diocesi di Hildesheim, fu posto sotto la protezione del re Ottone I come libera abbazia imperiale, quindi il monastero era subordinato all'imperatore direttamente in materia secolare e solo al papa in questioni spirituali. Non si sa per quanto tempo la prima badessa Imhild, figlia del fondatore Immad, abbia ricoperto questa carica e chi le sia succeduta nell'incarico. Gli studi indicano che Judith, una sorella del vescovo di Hildesheim Bernward, abbia ricoperto questo ufficio fino al 1000 circa. Probabilmente in occasione della sua morte, il vescovo Bernward donò al monastero il grande crocifisso in legno.
In occasione del restauro del 1993, l'originale è stato dato in prestito permanente al museo della cattedrale di Hildesheim e l'artista Hans Kazzer ha creato per la chiesa del monastero di Ringelheim, dedicata ai santi Abdon e Sennen, una copia che propone una ricostruzione della forma originaria della croce. Storicamente, il crocifisso pende come una croce trionfale sull'altare della celebrazione.

## Descrizione e stile
Il corpo di Cristo è in legno di tiglio e quercia ed è alto 1,62 metri ed è di insolita vivacità ed espressività. La croce sul quale è montato, tuttavia, non è quella originale. L'opera è avvicinabile alla Croce di Gerone di Colonia.
Durante il restauro del 1949–1951, nella testa della croce fu trovata una borsa in pelle con una pergamena. Questa portava l'iscrizione "De sepulchro domini" (cioè "Dalla tomba del Signore"). Il rovescio portava la firma di Bernward ("B. + ep.", ossia Bernwardus episcopus). Nella borsa c'erano anche due piccole pietre che, secondo l'etichetta, erano reliquie della Terra santa.

wikiname: itwiki

title: Croce di Ringelheim

in_language: it

wikitext:
{{Opera d'arte
| immagine = Ringelheimer Kreuz.jpg
| grandezza immagine =
| titolo = Croce di Ringelheim
| artista =
| data = XI secolo
| opera = scultura
| materiale = legno di tiglio e di quercia
| altezza = 162
| larghezza =
| profondità =
| città = [[Hildesheim]]
| ubicazione = [[Museo della cattedrale di Hildesheim]]
}}
La '''Croce di Ringelheim''' è un [[crocifisso]] (h 162 cm) in legno di tiglio e di quercia, risalente ai primi dell'XI secolo, conservata nel [[museo della cattedrale di Hildesheim]].

==Storia==
Quando fu fondato nel 941, il monastero di Ringelheim ([[Salzgitter]]), all'interno della [[diocesi di Hildesheim]], fu posto sotto la protezione del re [[Ottone I di Sassonia|Ottone I]] come libera [[abbazia imperiale]], quindi il monastero era subordinato all'imperatore direttamente in materia secolare e solo al papa in questioni spirituali. Non si sa per quanto tempo la prima [[badessa]] Imhild, figlia del fondatore Immad, abbia ricoperto questa carica e chi le sia succeduta nell'incarico. Gli studi indicano che Judith, una sorella del vescovo di Hildesheim [[Bernoardo di Hildesheim|Bernward]], abbia ricoperto questo ufficio fino al 1000 circa. Probabilmente in occasione della sua morte, il vescovo Bernward donò al monastero il grande crocifisso in legno<ref name = Petke />.

In occasione del restauro del 1993, l'originale è stato dato in prestito permanente al [[museo della cattedrale di Hildesheim]] e l'artista [[Hans Kazzer]] ha creato per la chiesa del monastero di Ringelheim, dedicata ai santi Abdon e Sennen, una copia che propone una ricostruzione della forma originaria della croce. Storicamente, il crocifisso pende come una croce trionfale sull'altare della celebrazione<ref name = Petke />.

==Descrizione e stile==
Il corpo di Cristo è in legno di tiglio e quercia ed è alto 1,62 metri ed è di insolita vivacità ed espressività. La croce sul quale è montato, tuttavia, non è quella originale. L'opera è avvicinabile alla [[Croce di Gerone]] di [[Colonia (Germania)|Colonia]].

Durante il restauro del 1949–1951, nella testa della croce fu trovata una borsa in pelle con una pergamena. Questa portava l'iscrizione "''De sepulchro domini''" (cioè "Dalla tomba del Signore"). Il rovescio portava la firma di Bernward ("B. + ep.", ossia ''Bernwardus episcopus''). Nella borsa c'erano anche due piccole pietre che, secondo l'etichetta, erano reliquie della [[Terra santa]]<ref name = Petke >{{cita|Petke|p. 91}}.</ref>.

== Note ==
<references />

== Bibliografia ==
* {{cita libro|titolo=Stift Ringelheim zwischen Adel, König und Bischof (um 941 bis 1150)|opera=Salzgitter-Jahrbuch 1993/1994|autore=Wolfgang Petke|data=1994|ISSN=0723-757X|città=Salzgitter|cid=Petke}}

==Altri progetti==
{{interprogetto}}

{{portale|arte}}

[[Categoria:Opere nel museo della cattedrale di Hildesheim]]
[[Categoria:Crocifissi scolpiti|Ringelheim]]

title: Croce di Ringelheim

Autore: sconosciuto

Data: XI secolo

Materiale: legno di tiglio e di quercia

Ubicazione: Museo della cattedrale di Hildesheim, Hildesheim


text:
# Giulio Mastrilli
Giulio Mastrilli, duca di Marigliano (Marigliano, 1773 – Napoli, 8 aprile 1826), è stato un politico italiano.

## Nascita e formazione
Giulio Mastrilli nacque a Marigliano nel 1773 da Giovanni Mastrilli, duca di Marigliano, marchese di Gallo, conte di Casamarciano e Roccarainola, e Maria Giustina Filomarino, figlia di Pasquale, duca della Torre e di Teverolaccio, e della principessa Maria Maddalena Rospigliosi, dei duchi di Zagarolo.
Egli accompagnò il padre nella missione a Vienna nel 1792 ed divenne Gentiluomo di Camera del Re nel 1797; fu deputato della Fortificazione del Seggio di Portanova nel 1798 e deputato del Corpo della città di Napoli nel 1799.
Appartenente ad una delle maggiori famiglie nobili del regno di Napoli, si schierò su posizioni riformiste sia nel periodo borbonico sia durante il decennio francese (1806-15).

## Matrimonio e attività
Nell’ottobre del 1801 sposò in Napoli Maria Fausta Doria, figlia di Giovanni Carlo principe d’Angri, e Giovanna Pappacoda, principessa di Centola.
Il Mastrilli dal matrimonio con donna Maria Fausta ebbe 3 figli: Maria Giustina (14.08.1802 †15.03.1803); Giovanni (23.11.1803 † infante) e don Giovanni Carlo (16-8-1805 † 30-4-1846) duca di Marigliano, marchese di Gallo, conte di Roccarainola e Patrizio Napoletano.
Giulio fu nominato ciambellano del re di Napoli dal maggio del 1806 e dal mese di giugno del medesimo anno fu designato ispettore delle strade dell’est del regno di Napoli, affiancando l’ispettore delle strade del sud marchese della Valva, insieme all’ingegnere Charles-François Mallet. Quest’ultimo giunse a Napoli soltanto nell’ottobre 1806 e nell’agosto del 1807 ripartì perché richiamato da Napoleone; in seguito il numero delle ispezioni fu ridotto a due: il Mastrilli divenne ispettore del nord e il Valva rimase al sud. Nell’ottobre del 1808 il Mastrilli, ciambellano di S.M., ottenne l’onorificenza di commendatore del Real Ordine delle Due Sicilie.
Il 13 dicembre del 1808 Giulio Mastrilli, denominato conte della Rocca Marigliano, già eletto della Municipalità napoletana, fu nominato intendente della provincia di Terra di Lavoro, in sostituzione di Lelio Parisi. La sua presenza come intendente nella città di Capua fu molto breve, infatti fu sostituito il 13 maggio del 1809 dal consigliere di Stato Luigi Macedonio.
Alla morte del padre (il 13 aprile 1824), divenne conte di Roccarainola e Casamarciano e duca di Marigliano. Infine Giulio Mastrilli morì nella sua abitazione di Strada Toledo nel mese di aprile del 1826 lasciando i suoi titoli nobiliari al figlio Giovanni Carlo.

title: Giulio Mastrilli

wikitext:
{{Tmp|Aristocratico}}
{{Bio
|Nome = Giulio
|Cognome = Mastrilli
|PostCognomeVirgola = duca di Marigliano
|Sesso = M
|LuogoNascita = Marigliano
|GiornoMeseNascita =
|AnnoNascita = 1773
|LuogoMorte = Napoli
|GiornoMeseMorte = 8 aprile
|AnnoMorte = 1826
|Epoca = 1700
|Epoca2 = 1800
|Attività = politico
|Nazionalità = italiano
}}

== Nascita e formazione ==
Giulio Mastrilli nacque a [[Marigliano]] nel 1773 da Giovanni Mastrilli, duca di Marigliano, marchese di Gallo, conte di Casamarciano e Roccarainola, e Maria Giustina Filomarino, figlia di Pasquale, duca della Torre e di Teverolaccio, e della principessa Maria Maddalena Rospigliosi, dei duchi di Zagarolo.

Egli accompagnò il padre nella missione a Vienna nel 1792 ed divenne Gentiluomo di Camera del Re nel 1797; fu deputato della Fortificazione del Seggio di Portanova nel 1798 e deputato del Corpo della città di [[Napoli]] nel 1799.

Appartenente ad una delle maggiori famiglie nobili del regno di Napoli, si schierò su posizioni riformiste sia nel periodo borbonico sia durante il decennio francese (1806-15).

== Matrimonio e attività ==
Nell’ottobre del 1801 sposò in Napoli Maria Fausta Doria, figlia di Giovanni Carlo principe d’Angri, e Giovanna Pappacoda, principessa di Centola.

Il Mastrilli dal matrimonio con donna Maria Fausta ebbe 3 figli: Maria Giustina (14.08.1802 †15.03.1803); Giovanni (23.11.1803 † infante) e don Giovanni Carlo (16-8-1805 † 30-4-1846) duca di Marigliano, marchese di Gallo, conte di Roccarainola e Patrizio Napoletano.

Giulio fu nominato ciambellano del re di Napoli dal maggio del 1806 e dal mese di giugno del medesimo anno fu designato ispettore delle strade dell’est del regno di Napoli, affiancando l’ispettore delle strade del sud marchese della Valva, insieme all’ingegnere Charles-François Mallet. Quest’ultimo giunse a Napoli soltanto nell’ottobre 1806 e nell’agosto del 1807 ripartì perché richiamato da Napoleone; in seguito il numero delle ispezioni fu ridotto a due: il Mastrilli divenne ispettore del nord e il Valva rimase al sud. Nell’ottobre del 1808 il Mastrilli, ciambellano di S.M., ottenne l’onorificenza di commendatore del Real Ordine delle Due Sicilie.

Il 13 dicembre del 1808 Giulio Mastrilli, denominato conte della Rocca Marigliano, già eletto della Municipalità napoletana, fu nominato intendente della [[Provincia di Terra di Lavoro (1806-1860)|provincia di Terra di Lavoro]], in sostituzione di Lelio Parisi. La sua presenza come intendente nella città di [[Capua]] fu molto breve, infatti fu sostituito il 13 maggio del 1809 dal consigliere di Stato Luigi Macedonio.

Alla morte del padre (il 13 aprile 1824), divenne conte di Roccarainola e Casamarciano e duca di Marigliano. Infine Giulio Mastrilli morì nella sua abitazione di Strada Toledo nel mese di aprile del 1826 lasciando i suoi titoli nobiliari al figlio Giovanni Carlo.

==Bibliografia==
* G. Civile, Appunti per una ricerca sulla Amministrazione civile nelle province napoletane, in Notabili e funzionari nell’Italia napoleonica, «Quaderni storici», n. 37, Ancona, gennaio-aprile 1978.
* A. De Martino, La nascita delle intendenze. Problemi dell’amministrazione periferica nel Regno di Napoli 1806-15, Napoli, 1984.
* N. Ostuni, Riforme amministrative e viabilità nel Regno di Napoli durante il periodo francese, in Villes et territoire pendant la période napoléonienne (France et Italia), Actes du colloque de Rome (3 - 5 mai 1984), Roma, École Françoise de Rome, 1987.
* A. Carifi, Ragguagli della famiglia Mastrilli, a cura di G. Galdi, Marigliano, 2000.
* L. Russo, Biografie degli intendenti: da Lelio Parisi a Michele Bassi, in Caserta al tempo di Napoleone, il decennio francese in Terra di Lavoro, a cura di I. Ascione – A. Di Biasio, Napoli, Electa, 2006.
* L. Russo, Gli intendenti della provincia di Terra di Lavoro nel “Decennio francese” (1806-1815), «Storia del mondo», n. 47, 4 giugno 2007.
* L.Russo, Giulio Mastrilli, intendente di Terra di Lavoro, «Rivista di Terra di Lavoro», a. XI, n° 1, aprile 2016.

== Voci correlate ==
* [[Lelio Parisi]]
* [[Marzio Mastrilli]]
* [[Provincia di Terra di Lavoro (1806-1860)]]

{{Portale|biografie|storia di famiglia}}