text:
# المنزالة (صعدة)
المنزاله هي إحدى قرى الجمهورية اليمنية. تتبع جغرافيا لمحافظة صعدة و إداريًا لمديرية الظاهر. يبلغ تعداد سكانها 1905 نسمة حسب الإحصاء الذي أجري عام 2004.

title: المنزالة (صعدة)

wikitext:
{{مصدر|تاريخ=ديسمبر 2018}}
{{معلومات مدينة
|الاسم الرسمي       = المنزاله
|اسم2              =
| البلد            = {{اليمن}}
|صورة المدينة      =
|تعليق الصورة      =
|حجم الصورة        =
|علم               =
|تعليق علم         =
|شعار              =
|تعليق شعار        =
|اللقب             =
|تاريخ التأسيس     =
|خريطة المدينة      =
|تعليق على الخريطة  =
|نوع المنطقة        = مديرية
|اسم المنطقة        =  مديرية الظاهر
|المسؤول الأعلى      =
|اسم المسؤول        =
|المسؤول الثاني     = محافظة
|اسم المسؤول الثاني = محافظة صعدة
|المسؤول الثالث     =
|اسم المسؤول الثالث =
|مساحة الأرض        =
|مساحة المياه       =
|ارتفاع            = <!-- الارتفاع عن مستوى البحر(م) -->
|المساحة الكلية     =
|التعداد السكاني   = 1905
|سنة التعداد       = [[2004]]
|إجمالي السكان       =
|الكثافة السكانية  =
|خط العرض          =
|خط الطول          =
|خريطة البلد       = اليمن
|غرينتش توقيت صيفي =
|التوقيت           =  [[توقيت اليمن]]
|فرق التوقيت       = +3
|الرمز البريدي      =
|الرمز الهاتفي      =
|موقع              =
|خلفية             =FF0000
|كتابة             =FFFFFF
}}

'''المنزاله''' هي إحدى قرى [[اليمن|الجمهورية اليمنية]]. تتبع جغرافيا ل[[صعدة (محافظة)|محافظة صعدة]] و إداريًا ل[[مديرية الظاهر]]. يبلغ تعداد سكانها 1905 نسمة حسب الإحصاء الذي أجري عام [[2004]].

==مراجع وروابط خارجية==
*[https://archive.today/20121205045456/http://www.world-gazetteer.com/wg.php?x=1350803059&men=gadm&lng=en&des=gamelan&geo=-242&srt=do2n&col=abcdefghinoq&msz=1500&va=x World Gazetteer:Yemen]
* [https://web.archive.org/web/20120505071755/http://www.cso-yemen.org/ الجهاز المركزي للإحصاء بالجمهورية اليمنية]
* [https://web.archive.org/web/20191030204014/http://yemen-nic.info/ المركز الوطني للمعلومات باليمن]

{{قرى محافظة صعدة}}
{{محافظات اليمن}}
{{شريط بوابات|تجمعات سكانية|جغرافيا|اليمن}}

{{بذرة محافظة صعدة}}

[[تصنيف:قرى مديرية الظاهر]]

title: تقسيم إداري

البلد: اليمن

مديرية: مديرية الظاهر

title: المسؤولون

محافظة: محافظة صعدة

title: السكان

title: معلومات أخرى

التوقيت: توقيت اليمن (+3 غرينيتش)

معلومات أخرى: تعديل مصدري - تعديل


text:
# Горюнов Петро Михайлович
Петро Михайлович Горюнов (нар. 1899, місто Кізел Пермської губернії, тепер Пермського краю, Російська Федерація — 3 жовтня 1942, місто Молотов, тепер місто Перм, Російська Федерація) — радянський діяч, голова виконавчого комітету Молотовської (Пермської) обласної ради депутатів трудящих. Депутат Верховної Ради СРСР 1-го скликання (1941—1942).

## Біографія
Народився в родині робітника. У 1915 році закінчив чотири класи прогімназії. У 1915—1916 роках — підручний вагаря кам'яновугільної копальні Лазарєва. З 1916 по липень 1918 року — конторник станції Половинка і станції Кізел Пермської залізниці.
Член РКП(б) з 1918 року.
У липні 1918 — серпні 1922 року — в Червоній армії. До армії пішов добровольцем, брав участь у боях проти Колчака на Східному фронті. Служив півротним, ротним командиром 8-ї роти 452-го стрілецького полку 51-ї дивізії РСЧА, командував батальйоном 51-ї дивізії на Південному фронті.
У серпні 1922 — лютому 1923 року — завідувач агітаційно-пропагандистського відділу Азовського окружного комітету РКП(б) Донської області. У лютому 1923 — січні 1924 року — завідувач організаційного відділу Азовського окружного комітету РКП(б).
У січні — червні 1924 року — відповідальний секретар Азовського окружного комітету РКП(б).
У липні 1924 — квітні 1928 року — відповідальний секретар Єйського районного комітету ВКП(б) Донського округу.
У квітні — листопаді 1928 року — завідувач організаційного відділу Шахтинського окружного комітету ВКП(б).
У листопаді 1928 — вересні 1929 року — інструктор Північно-Кавказького крайового комітету ВКП(б).
У вересні 1929 — червні 1933 року — студент Новочеркаського індустріального інституту, інженер-електрик.
У червні 1933 — серпні 1935 року — директор державної районної електростанції.
У серпні 1935 — серпні 1937 року — директор Північно-Західного району електромереж «Ураленерго» в місті Пермі. У серпні 1937 року звільнений з посади, а у вересні виключений з лав ВКП(б) «за зв'язок з ворогами народу». У січні 1938 року відновлений в членах партії.
У січні — серпні 1938 року — директор Пермського міського трамваю.
У серпні 1938 — квітні 1939 року — заступник директор Закамської теплоелектростанції Пермської області.
У квітні — липні 1939 року — завідувач організаційного відділу Пермського обласного комітету ВКП(б).
У липні 1939 — січні 1940 року — голова Організаційного комітету Президії Верховної Ради РРФСР по Пермській області. 8 січня 1940 — 3 жовтня 1942 року — голова виконавчого комітету Молотовської (Пермської) обласної ради депутатів трудящих.

wikiname: ukwiki

title: Горюнов Петро Михайлович

in_language: uk

wikitext:
{{Особа
| ім'я                 = Горюнов Петро Михайлович
| зображення           =
| розмір_зображення    = 200 пкс
| дата_народження      =
| місце_народження     =
| дата_смерті          =
| місце_смерті         = місто Молотов, тепер місто [[Перм]], [[Росія|Російська Федерація]]
| поховання            =
| громадянство         =
| підданство           =
| національність       = [[росіянин]]
| військове звання     =
| партія               = [[ВКП(б)]]
| нагороди             =
}}
{{Однофамільці|Горюнов}}
'''Петро Михайлович Горюнов''' ({{нар}} {{ДН|||1899}}, місто [[Кізел]] [[Пермська губернія|Пермської губернії]], тепер [[Пермський край|Пермського краю]], [[Росія|Російська Федерація]] — {{ДС|3|10|1942}}, місто Молотов, тепер місто [[Перм]], [[Росія|Російська Федерація]]) — [[Союз Радянських Соціалістичних Республік|радянський]] діяч, голова виконавчого комітету Молотовської (Пермської) обласної ради депутатів трудящих. Депутат [[Верховна рада Союзу Радянських Соціалістичних Республік|Верховної Ради СРСР]] 1-го скликання (1941—1942).

== Біографія ==
Народився в родині робітника. У 1915 році закінчив чотири класи прогімназії. У 1915—1916 роках — підручний вагаря кам'яновугільної копальні Лазарєва. З 1916 по липень 1918 року — конторник станції Половинка і станції Кізел Пермської залізниці.

Член [[РКП(б)]] з [[1918]] року.

У липні 1918 — серпні 1922 року — в Червоній армії. До армії пішов добровольцем, брав участь у боях проти Колчака на Східному фронті. Служив півротним, ротним командиром 8-ї роти 452-го стрілецького полку 51-ї дивізії РСЧА, командував батальйоном 51-ї дивізії на Південному фронті.

У серпні 1922 — лютому 1923 року — завідувач агітаційно-пропагандистського відділу Азовського окружного комітету РКП(б) Донської області. У лютому 1923 — січні 1924 року — завідувач організаційного відділу Азовського окружного комітету РКП(б).

У січні — червні 1924 року — відповідальний секретар Азовського окружного комітету РКП(б).

У липні 1924 — квітні 1928 року — відповідальний секретар Єйського районного комітету ВКП(б) Донського округу.

У квітні — листопаді 1928 року — завідувач організаційного відділу Шахтинського окружного комітету ВКП(б).

У листопаді 1928 — вересні 1929 року — інструктор Північно-Кавказького крайового комітету ВКП(б).

У вересні 1929 — червні 1933 року — студент Новочеркаського індустріального інституту, інженер-електрик.

У червні 1933 — серпні 1935 року — директор державної районної електростанції.

У серпні 1935 — серпні 1937 року — директор Північно-Західного району електромереж «Ураленерго» в місті Пермі. У серпні 1937 року звільнений з посади, а у вересні виключений з лав ВКП(б) «за зв'язок з ворогами народу». У січні 1938 року відновлений в членах партії.

У січні — серпні 1938 року — директор Пермського міського трамваю.

У серпні 1938 — квітні 1939 року — заступник директор Закамської теплоелектростанції Пермської області.

У квітні — липні 1939 року — завідувач організаційного відділу Пермського обласного комітету ВКП(б).

У липні 1939 — січні 1940 року — голова Організаційного комітету Президії Верховної Ради РРФСР по Пермській області. 8 січня 1940 — 3 жовтня 1942 року — голова виконавчого комітету Молотовської (Пермської) обласної ради депутатів трудящих.

== Джерела ==
* [http://энциклопедия-урала.рф/index.php/Горюнов_Пётр_Михайлович Горюнов Пётр Михайлович] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200108044020/http://xn----8sbanercnjfnpns8bzb7hyb.xn--p1ai/index.php/Горюнов_Пётр_Михайлович |date=8 січня 2020 }} {{ref-ru}}
* [http://www.knowbysight.info/GGG/10945.asp Горюнов Пётр Михайлович] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180731122023/http://www.knowbysight.info/GGG/10945.asp |date=31 липня 2018 }} {{ref-ru}}

{{politic-stub}}

[[Категорія:Депутати Верховної Ради СРСР 1-го скликання]]
[[Категорія:Члени КПРС]]
[[Категорія:Померли в Пермі]]

title: Горюнов Петро Михайлович

Народився: 5 (17) грудня 1899 · Кізел, Пермський край, Росія

Помер: 3 жовтня 1942 (42 роки) · місто Молотов, тепер місто Перм, Російська Федерація

Країна: СРСР

Національність: росіянин

Діяльність: політик

Посада: депутат Верховної ради СРСР

Партія: ВКП(б)


text:
# باول ساتكليف
باول ساتكليف (بالإنجليزية: Paul Sutcliffe) هو رياضياتي بريطاني، ولد في القرن العشرين.

wikiname: arwiki

title: باول ساتكليف

in_language: ar

wikitext:
{{يتيمة|تاريخ=أبريل 2019}}
{{صندوق معلومات شخص}}
'''باول ساتكليف''' {{إنج|Paul Sutcliffe}} هو [[عالم رياضيات|رياضياتي]] [[المملكة المتحدة|بريطاني]]، ولد في [[القرن 20|القرن العشرين]].<ref>[http://www.ams.org/notices/200609/people.pdf Mathematics People, AMS Notices, September 2006] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170510150226/http://www.ams.org/notices/200609/people.pdf |date=10 مايو 2017}}</ref><ref name="MGP">{{علم أنساب الرياضيات|id=89065|name=Paul Sutcliffe}}</ref><ref>[http://www.maths.dur.ac.uk/spock/index.html/newpeople.html Meet the Research Programme Team], retrieved 2016-02-28. {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180513041407/http://www.maths.dur.ac.uk/spock/index.html/newpeople.html |date=13 مايو 2018}}</ref>

== مراجع ==
{{مراجع}}

{{ضبط استنادي}}
{{شريط بوابات|أعلام|الفيزياء|المملكة المتحدة|رياضيات}}
{{بذرة عالم بريطاني}}
{{بذرة رياضياتي بريطاني}}

[[تصنيف:أكاديميون من جامعة درم]]
[[تصنيف:خريجو جامعة درهام]]
[[تصنيف:رياضياتيو القرن 21]]
[[تصنيف:رياضياتيون إنجليز في القرن 21]]
[[تصنيف:مواليد القرن 20]]

title: معلومات شخصية

تاريخ الميلاد: القرن 20

الإقامة: إنجلترا

مواطنة: المملكة المتحدة

title: الحياة العملية

المدرسة الأم: جامعة درم (الشهادة:دكتوراه الفلسفة) (1989–1992) · جامعة درم (الشهادة:بكالوريوس العلوم) (1986–1989)

مشرف الدكتوراه: ريتشارد إس. وارد

المهنة: رياضياتي

اللغات: الإنجليزية

موظف في: جامعة درم، وجامعة كنت

title: الجوائز

الجوائز:
جائزة وايتهيد (2006)
تعديل مصدري - تعديل


text:
# Sam Singer
Sam Singer (Miami, Florida, 14 de febrero de 1994) es un jugador de baloncesto estadounidense que pertenece a la plantilla del Bnei Herzliya de la liga de Israel. Con 1,93 metros de altura, juega de escolta.

## Carrera
Singer jugó cuatro temporadas en la California Golden Bears y tras no participar en el Draft de 2017, se marcharía a Israel para debutar como profesional en las filas del Bnei Herzliya de la liga de Israel, equipo en el cual firmaría un contrato por tres temporadas.

wikiname: eswiki

title: Sam Singer

in_language: es

wikitext:
{{Ficha de deportista
| imagen =
| nombre = Sam Singer
| nombrecompleto = '''Sam Singer'''
| apodo =
| fecha nacimiento = {{fecha|14|2|1994|edad}}
| lugar nacimiento = [[Miami]], [[Florida]] {{USA}}
| fecha fallecimiento =
| lugar fallecimiento =
| altura = {{altura|m=1.93}}
| peso = {{peso|kg=80}}
| selección =
| veces internacional =
| deporte = [[Baloncesto]]
| número =
| universidad = [[California Golden Bears|California]]
| draft de la nba = No elegido, [[Draft de la NBA de 2017|2017]]
| club = [[Bnei Herzliya]]
| liga = [[Ligat ha'Al (baloncesto)|Ligat ha'Al]]
| equipos =
* [[Bnei Herzliya]] (2017-presente)
| posición = [[Escolta (baloncesto)|Escolta]]
| títulos =
}}
'''Sam Singer''' ([[Miami]], [[Florida]], 14 de febrero de 1994) es un jugador de [[baloncesto]] [[estadounidense]] que pertenece a la plantilla del [[Bnei Herzliya]] de la [[Ligat ha'Al (baloncesto)|liga de Israel]]. Con 1,93 metros de altura, juega de [[Escolta (baloncesto)|escolta]].

== Carrera ==

Singer jugó cuatro temporadas en la [[California Golden Bears]] y tras no participar en el Draft de 2017, se marcharía a Israel para debutar como profesional en las filas del [[Bnei Herzliya]]<ref>[http://www.sportando.com/en/europe/israel/238757/sam-singer-signs-a-three-year-deal-with-bnei-herzliya.html Singer firma un contrato de tres temporadas]</ref> de la [[Ligat ha'Al (baloncesto)|liga de Israel]], equipo en el cual firmaría un contrato por tres temporadas.<ref>The hoop [https://basketball.realgm.com/player/Sam-Singer/Summary/56825 Ficha de Singer en realgm]</ref>

== Referencias ==
{{listaref}}

== Enlaces externos ==
* [http://basketball.eurobasket.com/player/Sam-Singer/Israel/Bnei-Hertzeliya/301862 Perfil en eurobasket.com]

{{NF|1994||Singer, Sam }}
[[Categoría:Baloncestistas de Florida]]
[[Categoría:Baloncestistas de los California Golden Bears]]
[[Categoría:Baloncestistas del Bnei Herzliya]]
[[Categoría:Nacidos en Miami]]

title: Datos personales

Nombre completo: Sam Singer

Nacimiento: Miami, Florida Estados Unidos · 14 de febrero de 1994 (31 años)

Nacionalidad(es): Estadounidense e Israelí

title: Carrera deportiva

Deporte: Baloncesto

Equipo universitario: California

title: Club profesional

Draft de la NBA: No elegido, 2017

Club: Bnei Herzliya

Liga: Ligat ha'Al

Posición: Escolta

title: Trayectoria

Trayectoria: - Bnei Herzliya (2017-presente)


text:
# Vertical Sync
Vertical sync, "V-sync" eller "Vertical synchronization" är en teknik som till exempel datorspel kan använda för att undvika att delar av bilden från föregående bildruta kommer med. Tekniken är främst riktad till äldre skärmar, som CRT-skärmar.
När V-sync är aktiverad uppdateras alltså inte bildskärmen förrän hela bildrutan är färdigritad. Detta ger ofta en lägre fps men i gengäld undviker man felaktiga bildrutor.

wikiname: svwiki

title: Vertical Sync

in_language: sv

wikitext:
{{Källor|datum=2024-08}}

'''Vertical sync''', ''"V-sync"'' eller ''"Vertical synchronization"'' är en teknik som till exempel datorspel kan använda för att undvika att delar av bilden från föregående bildruta kommer med. Tekniken är främst riktad till äldre skärmar, som [[CRT|CRT-skärmar]].

När V-sync är aktiverad uppdateras alltså inte bildskärmen förrän hela [[bildruta]]n är färdigritad. Detta ger ofta en lägre [[Frames_per_second|fps]] men i gengäld undviker man felaktiga bildrutor.

[[Kategori:Datorgrafik]]

[[en:Analog television#Vertical synchronization]]


text:
# O Alfaiate do Panamá
The Tailor of Panama  (O Alfaiate do Panamá) é um romance de espionagem de John le Carré, lançado em 1996. Em 2001 foi adaptado ao cinema num filme protagonizado por Pierce Brosnan e Geoffrey Rush.

## Enredo
Harry Pendell é o carismático proprietário e anjo-da-guarda da Pendel & Braithwaite Limitada. Alfaiates Reais, anteriormente em Londres, por cujas portas passam todos os que são alguém na América Central. Andrew Osnard, gorducho e misterioso, antigo aluno de Eton, é um espião. A sua missão secreta é um pau de dois bicos: manter um olho observador sobre as manobras políticas que levaram à tomada americana do canal do Panamá e garantir para si próprio a imensa fortuna pessoal que até agora o tem rudemente iludido.

## Ligações exteriores
- John le Carré interview (1996)

wikiname: ptwiki

title: O Alfaiate do Panamá

in_language: pt

wikitext:
{{ver desambig|este=o livro|sua adaptação cinematográfica com Pierce Brosnan|O Alfaiate do Panamá (filme)}}
{{Info/Livro
| nome             = The Tailor of Panama
| imagem           =
| legenda          =
| autor            = [[John le Carré]]
| título_língua_pt = O Alfaiate do Panamá
| título_original  =
| idioma           = Inglês
| origem           = {{UK}}
| assunto          =
| gênero           = [[Romance de espionagem]]
| género           =
| série            =
| tempo            =
| espaço           =
| ilustrador       =
| artista_capa     =
| editora          = Hodder & Stoughton (UK)
 Alfred A. Knopf (US)
| editor           =
| formato          =
| lançamento       = [[1996]]
| encadernação     =
| páginas          = 332
| isbn             = 0679454462
| título_br        =
| tradutor_br      =
| artista_capa_br  =
| revisor_br       =
| editora_br       = [[Grupo Editorial Record|Record]]
| lançamento_br    = 1998
| formato_br       =
| páginas_br       = 649
| isbn_br          = 9788501048493
| isbn2_br         =
| título_pt        =
| tradutor_pt      =
| artista_capa_pt  =
| revisor_pt       =
| editora_pt       = [[Publicações Dom Quixote]]
| lançamento_pt    = [[2001]]
| formato_pt       =
| páginas_pt       = 408
| isbn_pt          = 9789722014175
| isbn2_pt         =
| precedido_por    = ''[[Our Game]]''
| seguido_por      = ''[[Single & Single]]''
}}
'''The Tailor of Panama''' <ref>{{citar web|título=The Tailor of Panama|url=http://www.goodreads.com/book/show/45783.The_Tailor_of_Panama?from_search=true|publicado=GoodReads|acessodata=23 de Outubro de 2017}}</ref> (O Alfaiate do Panamá) é um romance de espionagem de [[John le Carré]], lançado em [[1996]]. Em 2001 foi adaptado ao cinema num filme protagonizado por [[Pierce Brosnan]] e [[Geoffrey Rush]].

==Enredo==
Harry Pendell é o carismático proprietário e anjo-da-guarda da Pendel & Braithwaite Limitada. Alfaiates Reais, anteriormente em [[Londres]], por cujas portas passam todos os que são alguém na [[América Central]]. Andrew Osnard, gorducho e misterioso, antigo aluno de Eton, é um espião. A sua missão secreta é um pau de dois bicos: manter um olho observador sobre as manobras políticas que levaram à tomada americana do [[Canal do Panamá#A tentativa dos Estados Unidos|canal do Panamá]] e garantir para si próprio a imensa fortuna pessoal que até agora o tem rudemente iludido.

{{Referências}}

==Ligações exteriores==
*[https://www.youtube.com/watch?v=BK-c6yO5z1I John le Carré interview (1996)]

{{Esboço-livro}}
[[Categoria:Romances de espionagem]]
[[Categoria:Romances do Reino Unido]]
[[Categoria:Livros de 1996]]
[[Categoria:Livros de John le Carré]]
[[Categoria:Livros adaptados para o cinema]]

title: O Alfaiate do Panamá

Autor(es): John le Carré

Idioma: Inglês

País: Reino Unido

Gênero: Romance de espionagem

Editora: Hodder & Stoughton (UK) · Alfred A. Knopf (US)

title: Edição portuguesa

Editora: Publicações Dom Quixote

title: Edição brasileira

Editora: Record

title: Cronologia

| | Our Game |: | Single & Single |


text:
# Toxorhina bistyla
Toxorhina bistyla är en tvåvingeart som beskrevs av Alexander 1967. Toxorhina bistyla ingår i släktet Toxorhina och familjen småharkrankar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

title: Toxorhina bistyla

wikitext:
{{robotskapad|Lsjbot|tvåvinge|datum=2013-07}}
{{Taxobox
| name = ''Toxorhina bistyla''
| status =
| image =
| image_caption =
| domain_sv =
| domain =
| regnum_sv = [[Djur]]
| regnum = Animalia
| phylum_sv = [[Leddjur]]
| phylum = Arthropoda
| classis_sv = [[Egentliga insekter]]
| classis = Insecta
| ordo_sv = [[Tvåvingar]]
| ordo = Diptera
| familia_sv = [[Småharkrankar]]
| familia = Limoniidae
| genus_sv =
| genus = [[Toxorhina]]
| species_sv =
| species = '''Toxorhina bistyla'''
| taxon = Toxorhina bistyla
| taxon_authority = [[Alexander (auktor)|Alexander]], 1967
| range_map =
| range_map_caption = Utbredningsområde
| image2 =
| image2_caption =
| subphylum = Hexapoda
| subphylum_sv = [[Sexfotingar]]
| superfamilia = [[Tipuloidea]]
| superfamilia_sv =
| synonyms =
}}

'''''Toxorhina bistyla'''''<ref name = "col36452"/> är en [[tvåvingar|tvåvinge]]art som beskrevs av [[Alexander (auktor)|Alexander]] 1967. ''Toxorhina bistyla'' ingår i [[släkte]]t ''[[Toxorhina]]'' och [[familj (biologi)|familjen]] [[småharkrankar]].<ref name = "COL"/><ref name = "source"/> Inga [[underart]]er finns listade i [[Catalogue of Life]].<ref name = "COL"/>

== Källor ==
<references>
<ref name = "COL">{{webbref |url= http://www.catalogueoflife.org/annual-checklist/2011/search/all/key/toxorhina+bistyla/match/1|titel= Species 2000 & ITIS Catalogue of Life: 2011 Annual Checklist.|hämtdatum= 24 september 2012 |författare= Bisby F.A., Roskov Y.R., Orrell T.M., Nicolson D., Paglinawan L.E., Bailly N., Kirk P.M., Bourgoin T., Baillargeon G., Ouvrard D. (red.)|datum= 2011|verk= |utgivare=Species 2000: Reading, UK.}}</ref>
<ref name = "col36452">Alexander (1967) , J. N.Y. ent. Soc. 75: 184</ref>
<ref name = "source">''CCW: Catalogue of Craneflies of the World''. Oosterbroek P. , 2008-03-15</ref>
</references>

{{Robotskapad stub om småharkrankar}}

[[Kategori:Småharkrankar]]
[[Kategori:Toxorhina|bistyla]]

title: Systematik

Domän: Eukaryoter · Eukaryota

Rike: Djur · Animalia

Stam: Leddjur · Arthropoda

Understam: Sexfotingar · Hexapoda

Klass: Egentliga insekter · Insecta

Ordning: Tvåvingar · Diptera

Överfamilj: Tipuloidea

Familj: Småharkrankar · Limoniidae

Släkte: Toxorhina

Art: Toxorhina bistyla

title: Vetenskapligt namn

Vetenskapligt namn: Hitta fler artiklar om djur med Djurportalen

Auktor: Alexander, 1967


text:
# (26678) Garner
(26678) Garner est un astéroïde de la ceinture principale de 13,116 km de diamètre découvert en 2001.

## Description
(26678) Garner a été découvert le 15 mars 2001 à la Station Anderson Mesa, un des deux sites d'observation de observatoire Lowell (Arizona (États-Unis), par le programme Lowell Observatory Near-Earth-Object Search (LONEOS).

### Caractéristiques orbitales
L'orbite de cet astéroïde est caractérisée par un demi-grand axe de 3,19 UA, un périhélie de 2,49 UA, une excentricité de 0,22 et une inclinaison de 9,45° par rapport à l'écliptique. Du fait de ces caractéristiques, à savoir un demi-grand axe compris entre 2 et 3,2 UA et un périhélie supérieur à 1,666 UA, il est classé, selon la JPL Small-Body Database, comme objet de la ceinture principale.

### Caractéristiques physiques
(26678) Garner a une magnitude absolue (H) de 13,4 et un albédo estimé à 0,039, ce qui permet de calculer un diamètre de 13,116 km. Ces résultats ont été obtenus grâce aux observations du Wide-Field Infrared Survey Explorer (WISE), un télescope spatial américain mis en orbite en 2009 et observant l'ensemble du ciel dans l'infrarouge, et publiés en 2011 dans un article présentant les premiers résultats concernant les astéroïdes de la ceinture principale.

wikiname: frwiki

title: (26678) Garner

in_language: fr

wikitext:
{{Infobox Planète mineure
 | nom= {{PM2|26678|Garner}}
 | époque = {{date|23|mars|2018|en astronomie}} ([[Jour julien|JJ]] 2458200,5)
 | époque notes = <ref name="JPL 26678">{{lien web|langue=en|titre={{PM2|26678|2001 EN|19}}|url=http://ssd.jpl.nasa.gov/sbdb.cgi?sstr=26678|format=html|site=le [https://ssd.jpl.nasa.gov site du Jet Propulsion Laboratory] |éditeur= |consulté le=8 août 2018}}</ref>
 | nombre d'observations =  1064
 | arc d'observation = 10248 jours
 | incertitude = 0
 | demi-grand axe = 476.976{{x10|6}}
 | demi-grand axe ua = 3.18839
 | demi-grand axe notes = <ref name="JPL 26678" />
 | aphélie = 580.859{{x10|6}}
 | aphélie ua = 3.88280
 | aphélie notes = <ref name="JPL 26678" />
 | périhélie = 373.094{{x10|6}}
 | périhélie ua = 2.49398
 | périhélie notes = <ref name="JPL 26678" />
 | excentricité = 0.22
 | excentricité notes = <ref name="JPL 26678" />
 | période de révolution = 2080
 | période de révolution alt = {{unité|5.69|[[Année julienne|a]]}}
 | inclinaison = 9.45
 | inclinaison notes = <ref name="JPL 26678" />
 | nœud ascendant = 301.32
 | nœud ascendant notes = <ref name="JPL 26678" />
 | argument du périhélie = 77.5
 | argument du périhélie notes = <ref name="JPL 26678" />
 | anomalie moyenne = 114.6
 | anomalie moyenne notes = <ref name="JPL 26678" />
 | catégorie notes = <ref name="JPL 26678" />{{,}}<ref name="MPC 26678">{{lien web|langue=en|titre={{PM2|26678|2001 EN|19}}|url=http://www.minorplanetcenter.net/db_search/show_object?object_id=26678|format=html|site=le site du [[Centre des planètes mineures]] |consulté le=8 août 2018}}</ref>
 | dimensions = {{Unité|13.116|km}}
 | magnitude = 13.4
 | albédo = 0,039
 | magnitude notes = <ref name="JPL 26678" />{{,}}<ref name="MPC 26678" />
 | découvreur = le programme [[Lowell Observatory Near-Earth-Object Search]] (LONEOS)
 | découvreur notes = <ref name="JPL 26678" />{{,}}<ref name="MPC 26678" />
 | lieu = [[Station Anderson Mesa]], ([[Arizona]] ([[États-Unis]])<ref name="MPC 26678" />
 | date = le {{date|15|3|2001|en astronomie}}
 | date notes = <ref name="JPL 26678" />{{,}}<ref name="MPC 26678" />
 | désignations = {{PM2|2001 EN|19}}
 | désignations notes = <ref name="JPL 26678" />{{,}}<ref name="MPC 26678" />
}}
'''{{PM2|26678|Garner}}''' est un astéroïde de la [[ceinture d'astéroïdes|ceinture principale]] de {{Unité|13.116|km}} de diamètre découvert en 2001.

== Description ==
{{PM2|26678|Garner}} a été découvert le {{date-|15|3|2001}} à la [[Station Anderson Mesa]], un des deux sites d'observation de [[observatoire Lowell]] ([[Arizona]] ([[États-Unis]]), par le programme [[Lowell Observatory Near-Earth-Object Search]] (LONEOS).

=== Caractéristiques orbitales ===
L'orbite de cet astéroïde est caractérisée par un [[grand axe|demi-grand axe]] de {{Unité|3.19|[[Unité astronomique|UA]]}}, un [[périhélie]] de {{Unité|2.49|UA}}, une [[excentricité orbitale|excentricité]] de 0,22 et une [[inclinaison orbitale|inclinaison]] de 9,45° par rapport à l'[[écliptique]]<ref name="JPL 26678"/>. Du fait de ces caractéristiques, à savoir un [[Grand axe|demi-grand axe]] compris entre 2 et {{Unité|3.2|[[Unité astronomique|UA]]}} et un [[périhélie]] supérieur à {{Unité|1,666|[[Unité astronomique|UA]]}}, il est classé, selon la {{langue|en|[[JPL Small-Body Database]]}}, comme objet de la [[ceinture d'astéroïdes|ceinture principale]]<ref name="JPL 26678"/>.

=== Caractéristiques physiques ===
{{PM2|26678|Garner}} a une [[magnitude absolue]] (H) de 13,4 et un [[albédo]] estimé à 0,039, ce qui permet de calculer un diamètre de {{Unité|13.116|km}}. Ces résultats ont été obtenus grâce aux observations du [[Wide-Field Infrared Survey Explorer]] (WISE), un [[télescope spatial]] [[États-Unis|américain]] mis en orbite en 2009 et observant l'ensemble du ciel dans l'[[infrarouge]], et publiés en 2011 dans un article présentant les premiers résultats concernant les astéroïdes de la ceinture principale<ref name="AAS-MB-2011">{{article | langue = en | auteur =
 Joseph R. Masiero, A. K Mainzer, T. Grav, J.M. Bauer, R.M. Cutri, J. Dailey, P.R.M. Eisenhardt, R.S. McMillan, T.B. Spahr, M.F. Skrutskie, D. Tholen, R.G. Walker, E.L. Wright, E. DeBaun, D. Elsbury, T. Gautier, S. Gomillion, A. Wilkins | titre  =
 Main Belt Asteroids with WISE/NEOWISE. I. Preliminary Albedos and Diameters  | périodique  = The Astrophysical Journal  | volume =741  | numéro = 2 | jour = 17 | date = octobre 2011 | pages  =  | doi  = 10.1088/0004-637X/741/2/68}}</ref>.

== Voir aussi ==
=== Articles connexes ===
* [[Liste des planètes mineures (26001-27000)]]
* [[Ceinture d'astéroïdes]]

== Références ==
{{Références}}

{{Palette Succession/Astéroïdes | avant={{PM1|26677| 2001 EJ18}} | après={{PM1|26679| Thomassilver}}}}
{{Palette|Petits corps du Système solaire|Système solaire}}
{{Portail|astronomie|planètes mineures et comètes}}

[[Catégorie:Planète mineure découverte en 2001]]
[[Catégorie:Astéroïde de la ceinture principale]]
[[Catégorie:Objet céleste découvert par le programme LONEOS]]
[[Catégorie:Objet céleste découvert à la station Anderson Mesa]]

title: Caractéristiques orbitales · Époque 23 mars 2018 (JJ 2458200,5) · Établi sur 1 064 observ. couvrant 10248 jours (U = 0)

Catégorie: Astéroïde de la ceinture principale

title: Caractéristiques physiques

title: Découverte

Date: le 15 mars 2001

Lieu: Station Anderson Mesa, (Arizona (États-Unis)


text:
# Robert Dunlop
Robert Dunlop (Ballymoney, 12 de noviembre de 1956 - 15 de mayo de 2008) fue un piloto de motociclismo de velocidad británico, hermano menor del también piloto Joey Dunlop, y que, como él, falleció en competición. Su hijo William Dunlop sufrió heridas mortales como resultado de un accidente en los entrenamientos del Skerries 100 en Dublín el 7 de julio de 2018.

## Carrera
Después de iniciarse en circuitos menores, Dunlop hizo su debut en las carreras de carretera en 1979 en la Temple 100. Su primera aparición en el Cookstown 100 fue en 1980, pilotando una Yamaha de 347cc. Su primera competición como profesional fue en Aghadowey en 1981. Dunlop estableció la vuelta récord en Cookstown 100, donde ganó por primera vez en 1985, en la carrera reservada para 250cc, con una velocidad promedio de 88,57 mph (142,54 km/h) y por delante de Gary Cowan (EMC) y Noel Hudson (Rotax). Su año más exitoso fue en 1987 cuando fue el "Man of the Meeting" ganando las carreras del TT de 125, 350 y 1000 cc. Otras cuatro de las 125 victorias llegaron en 1988, 1989, 1991 y 1993 con un total de 8 victorias en este evento.
En 1989, ganó el Gran Premio de Macao con una Honda 500, venciendo a Phillip McCallen y Steve Hislop, ambos con una Honda 750. Al año siguiente, se unió al equipo de carreras JPS Norton, para correr con una Norton equipada con motor rotatorio. Con esta marca, consiguió una de las 3 victorias en la Supercopa MCN (las otras dos fueron para Terry Rymer). Dunlop ganó la North West 200 y terminó tercero en la categoría F1 del Tourist Trophy de la Isla de Man.
En 1994 Dunlop sufrió una grave lesión en el TT cuando la rueda trasera de su Honda RC45 aparentemente sin ningún motivo, se desintegró. Sufrió múltiples heridas y tuvo mucha suerte de sobrevivir al accidente. Su larga estancia en el hospital y su posterior recuperación no le permitieron continuar la temporada y también empezar la de 1995. Muchos pensaron que después del grave accidente se retiraría, habiendo perdido también parcialmente la movilidad en una pierna, que se quedó más corta que la otra. A pesar de la rehabilitación, el único reglamento que aún le permitía correr era la cilindrada de 125cc y Dunlop eligió el Cookstown 100 para su regreso. El 20 de abril de 1996 terminó noveno, en una carrera ganada por su hermano Joey. Aunque nunca ganó esta carrera, sus participaciones se repitieron en los años siguientes y obtuvo buenas clasificaciones: 3.º en 1997, 4.º en 1998, 3.º en 2002 y 2.º en 2004.
Debido al dolor y al empeoramiento progresivo de su pierna, el 16 de diciembre de 2003 Dunlop anunció que se retiraría al final de la temporada 2004 (a los 43 años), afirmando también que quería ganar el TT y el North West 200 y pasando el testigo a sus hijos William y Michael. Robert corrió el último Tourist Trophy en 2004.
El 8 de febrero de 2005 fue el primer piloto elegido para el '"Salón de la Fama de la Motocicleta Irlandesa"' '. En la ceremonia, Dunlop anunció que pronto sería operado de la pierna lesionada en 1994 y que, si todo iba bien, le gustaría volver a competir en 2006. Ese mismo año consiguió la North West 200 por 15.ª vez, estableciendo el récord general de victorias.
El 15 de mayo de 2008 durante la clasificación para el North West 200, Dunlop se cayó cerca de Mather's Cross a 260 km/h y fue atropellado por Darren Burns, que le seguía a poca distancia. Eso le provocó la muerte instantánea.

### Registro de TT
Dunlop ganó su primer TT en 1989 en la categoría de 125cc con una vuelta récord de 165 km/h. En 1990 repitió el éxito en la misma cilindrada con un nuevo récord de velocidad (167.51 km/h). En 1991 logró dos victorias: la tercera en 125 (con una nueva vuelta récord a 171.73 km/h de promedio), y la victoria de Junior TT en 184.89 km/h. En 1992 terminó segundo en 125 y tercero en Junior y Senior y en 1993 fue segundo en 125.
Después del accidente de 1994 no volvió a competir en el TT hasta 1997, cuando terminó tercero en 125. En 1998 ganó la carrera de Ultra Lightweight TT, mientras que en 1999 terminó quinto. En 2000 fue tercero en Ultra Lightweight TT a bordo de una Honda

### Reconocimiento
En febrero de 2006, se nombró a Robert y a su hermano Joey con los títulos honoríficos de la Universidad del Ulster por sus logros en el motociclismo.

title: Robert Dunlop

wikitext:
{{Ficha de piloto de carreras
|nombre                 = Robert Dunlop
|imagen                 = HizzyFoggyDunlop.jpg
|tamaño                 = 250px
|pie                    = Roberto Dunlop (derecha) en el podio del [[TT Isla de Man]] de 1992
|nombre completo        = Stephen Robert Dunlop
|apodo                  =
|nacionalidad           = [[Británica]]
|fecha de nacimiento    = {{fecha|25|noviembre|1960}}
|lugar de nacimiento    =  [[Ballymoney]]
|fecha de fallecimiento = {{fecha|15|mayo|2008}}
|lugar de fallecimiento = [[Isla de Man]]
|fecha de retiro        =
|reconocimientos        =
|website                =
|primer año             =
|primera carrera        =
|primera victoria       =
|última victoria        =
|última carrera         =
|última competición     =
|última posición        =
|equipo actual          =
}}

'''Robert Dunlop''' ([[Ballymoney]], 12 de noviembre de 1956 - 15 de mayo de 2008) fue un piloto de [[motociclismo de velocidad]] británico, hermano menor del también piloto [[Joey Dunlop]], y que, como él, falleció en competición. Su hijo [[William Dunlop]] sufrió heridas mortales como resultado de un accidente en los entrenamientos del [[Skerries 100]] en Dublín el 7 de julio de 2018.

== Carrera ==
Después de iniciarse en circuitos menores, Dunlop hizo su debut en las carreras de carretera en 1979 en la Temple 100. Su primera aparición en el Cookstown 100 fue en 1980, pilotando una Yamaha de 347cc. Su primera competición como profesional fue en Aghadowey en 1981. Dunlop estableció la vuelta récord en Cookstown 100, donde ganó por primera vez en 1985, en la carrera reservada para 250cc, con una velocidad promedio de {{convertir|88.57|mph|2|abr=3}} y por delante de [[Gary Cowan]] (EMC) y [[Noel Hudson]] ([[Rotax]]). Su año más exitoso fue en 1987 cuando fue el "Man of the Meeting" ganando las carreras del TT de 125, 350 y 1000 cc. Otras cuatro de las 125 victorias llegaron en 1988, 1989, 1991 y 1993 con un total de 8 victorias en este evento.

En 1989, ganó el [[Gran Premio de Macao]] con una [[Honda#Deportes de motor|Honda]] 500, venciendo a [[Phillip McCallen]] y [[Steve Hislop]], ambos con una Honda 750.<ref>[http://www.sportnetwork.net/main/s180/st67837.htm Cuadro de honor en sportnetwork]</ref> Al año siguiente, se unió al equipo de carreras JPS Norton, para correr con una [[Norton Motorcycle Company|Norton]] equipada con motor rotatorio. Con esta marca, consiguió una de las 3 victorias en la Supercopa MCN (las otras dos fueron para [[Terry Rymer]]). Dunlop ganó la [[North West 200]] y terminó tercero en la categoría F1 del [[TT Isla de Man|Tourist Trophy]] de la [[Isla de Man]].

En 1994 Dunlop sufrió una grave lesión en el TT cuando la rueda trasera de su [[Honda RC45]] aparentemente sin ningún motivo, se desintegró. Sufrió múltiples heridas y tuvo mucha suerte de sobrevivir al accidente. Su larga estancia en el hospital y su posterior recuperación no le permitieron continuar la temporada y también empezar la de 1995. Muchos pensaron que después del grave accidente se retiraría, habiendo perdido también parcialmente la movilidad en una pierna, que se quedó más corta que la otra. A pesar de la rehabilitación, el único reglamento que aún le permitía correr era la cilindrada de 125cc y Dunlop eligió el Cookstown 100 para su regreso. El 20 de abril de 1996 terminó noveno, en una carrera ganada por su hermano Joey. Aunque nunca ganó esta carrera, sus participaciones se repitieron en los años siguientes y obtuvo buenas clasificaciones: 3.º en 1997, 4.º en 1998, 3.º en 2002 y 2.º en 2004.

Debido al dolor y al empeoramiento progresivo de su pierna, el 16 de diciembre de 2003 Dunlop anunció que se retiraría al final de la temporada 2004 (a los 43 años), afirmando también que quería ganar el TT y el North West 200 y pasando el testigo a sus hijos [[William Dunlop|William]] y [[Michael Dunlop|Michael]]. Robert corrió el último Tourist Trophy en 2004.

El 8 de febrero de 2005 fue el primer piloto elegido para el '"Salón de la Fama de la Motocicleta Irlandesa"' '. En la ceremonia, Dunlop anunció que pronto sería operado de la pierna lesionada en 1994 y que, si todo iba bien, le gustaría volver a competir en 2006. Ese mismo año consiguió la North West 200 por 15.ª vez, estableciendo el récord general de victorias.
[[Archivo:Robert Dunlop 1.JPG|thumb|Memorial y jardines en [[Ballymoney]] en homenaje a Robert Dunlop<ref>[https://discovernorthernireland.com/things-to-do/joey-and-robert-dunlop-memorial-gardens-p677231 Joey and Robert Dunlop Memorial Gardens] Discover Northern Ireland. Retrieved 12 September 2020</ref>]]
El 15 de mayo de 2008 durante la clasificación para el North West 200, Dunlop se cayó cerca de Mather's Cross a 260 km/h y fue atropellado por [[Darren Burns]], que le seguía a poca distancia. Eso le provocó la muerte instantánea.

=== Registro de TT ===
Dunlop ganó su primer TT en 1989 en la categoría de 125cc con una vuelta récord de 165 km/h. En 1990 repitió el éxito en la misma cilindrada con un nuevo récord de velocidad (167.51 km/h). En 1991 logró dos victorias: la tercera en 125 (con una nueva vuelta récord a 171.73 km/h de promedio), y la victoria de Junior TT en 184.89 km/h. En 1992 terminó segundo en 125 y tercero en Junior y Senior y en 1993 fue segundo en 125.

Después del accidente de 1994 no volvió a competir en el TT hasta 1997, cuando terminó tercero en 125. En 1998 ganó la carrera de Ultra Lightweight TT, mientras que en 1999 terminó quinto. En 2000 fue tercero en Ultra Lightweight TT a bordo de una Honda<ref>[http://www.iomtt.com/TT-Database/competitors.aspx?ride_id=3699&filter=D iomtt detalles .com]</ref>

=== Reconocimiento ===
En febrero de 2006, se nombró a Robert y a su hermano [[Joey Dunlop|Joey]] con los títulos honoríficos de la [[Universidad del Ulster]] por sus logros en el motociclismo.

== Referencias ==
{{Listaref|2}}

{{NF|1960|2008|Dunlop, Robert}}
[[Categoría:Pilotos de motociclismo del Reino Unido]]
[[Categoría:Pilotos de Yamaha]]
[[Categoría:Pilotos de 250 c.c.]]
[[Categoría:Pilotos de 500 c.c.]]
[[Categoría:Pilotos fallecidos en competición]]

title: Datos personales

Nombre: Stephen Robert Dunlop

Nacionalidad: Británica

Nacimiento: 25 de noviembre de 1960 · Ballymoney

Fallecimiento: 15 de mayo de 2008 · Isla de Man


text:
# GEA Group
Die GEA Group Aktiengesellschaft (bis 2000 Metallgesellschaft, 2000 bis 2005 mg technologies) ist die Konzernobergesellschaft der GEA Group, einem börsennotierten Industriekonzern mit Sitz in Düsseldorf. Die GEA Group ist im MDAX notiert.
Zu dem Konzern gehören weltweit mehr als 250 operative Tochtergesellschaften, die Prozesstechnik und Komponenten für unterschiedliche Produktionsprozesse vor allem in den Industriebereichen Nahrungsmittel und Getränke liefern.
Der Konzern ist aus der Metallgesellschaft hervorgegangen, einem 1881 von Wilhelm Merton in Frankfurt am Main gegründeten Unternehmen für Rohstoffhandel, Metallurgie und Anlagenbau. Von 1990 bis 1996 war die Metallgesellschaft im DAX vertreten. 1999 übernahm die Metallgesellschaft die Mehrheit an dem 1920 in Bochum gegründeten Anlagenbauer GEA (Gesellschaft für Entstaubungsanlagen). Nach verschiedenen Restrukturierungen firmierte der Konzern 2005 in GEA Group Aktiengesellschaft um und verlegte seinen Sitz nach Bochum. Seit 2011 hatte das Unternehmen seinen Hauptsitz in der Airport City in Düsseldorf, seit August 2025 sitzt das Unternehmen an der Ulmenstraße 88 in Düsseldorf-Derendorf, auf dem historischen Standort der „Ulmer Höh“.

## Geschichte

### Geschichte der Metallgesellschaft
Die Metallgesellschaft wurde 1881 in Frankfurt am Main von Wilhelm Merton zusammen mit Leo Ellinger (geboren am 21. November 1852 in Frankfurt am Main; gestorben am 16. Juli 1916 ebenda), Zachary Hochschild und Carl Hamburger gegründet und bis zum Ersten Weltkrieg zu einem weltweit tätigen Konzern mit den Schwerpunkten Rohstoffhandel und Bergbau ausgebaut. 1897 gründete die Metallgesellschaft die Metallurgische Gesellschaft (ab 1919 Lurgi) für den Anlagenbau zur Aufbereitung von Erzen und zur Gewinnung von enthaltenen Nichteisenmetallen. 1902 traten Mertons Söhne Alfred und Richard Merton in die Leitung des Unternehmens ein.
Aufgrund ihrer zahlreichen Beteiligungsgesellschaften in allen wichtigen Industrieländern kontrollierte die Metallgesellschaft in Verbindung mit der konzerneigenen Berg- und Metallbank einen erheblichen Teil des weltweiten Metallhandels, vor allem mit Buntmetallen. 1913 griff der Wirtschaftswissenschaftler Robert Liefmann Merton deswegen öffentlich an. Lenin benutzte Liefmanns Organigramm der Metallgesellschaft zur Darstellung der weltweiten Verflechtungen des Monopolkapitalismus.
Der Erste Weltkrieg traf das Unternehmen, in dessen denkmalgeschütztem Frankfurter Stammhaus einmal der tägliche Weltkupferpreis festgelegt wurde, sehr hart – es verlor einen großen Teil seiner ausländischen Beteiligungen. 1917, nach Wilhelm Mertons Tod, übernahm Richard Merton den Vorsitz des Aufsichtsrates.
Nach dem Wegbruch der ausländischen Rohstoffbasis wandte sich die Metallgesellschaft zunächst dem inländischen Verarbeitungssektor zu. Zu ihren bereits vor dem Ersten Weltkrieg bestehenden Beteiligungen an der Norddeutschen Affinerie, den Heddernheimer Kupferwerken und der Duisburger Metallhütte übernahm sie 1921 die Hans-Heinrich-Hütte in Langelsheim und begann die Produktion von Lithiumverbindungen. In den 1920er Jahren stieg das Unternehmen mit der Übernahme der Unterweser Reederei und der Lehnkering zusätzlich ins Reedereigeschäft ein. 1924 wurde die Metallgesellschaft Mehrheitseigner des Metallverarbeiters Kolbenschmidt in Neckarsulm. 1926 übernahm sie die Mehrheit an der Sachtleben AG für Bergbau und Chemische Industrie in Köln. 1930 konsolidierte die Metallgesellschaft ihre Beteiligungen an den Heddernheimer Kupferwerken in den Vereinigten Deutschen Metallwerken, die ihren Sitz am Produktionsstandort in Frankfurt-Heddernheim nahmen. Mit weiteren Produktionsstätten in Altena, Duisburg. Gustavsburg, Köln, Mannheim, Nürnberg und Werdohl wurde VDM zum größten Hersteller von Roh-, Halb- und Fertigerzeugnissen aus Nichteisenmetallen und -Legierungen.
Alfred und Richard Merton wurden wegen ihrer jüdischen Herkunft von den Nationalsozialisten aus allen öffentlichen Ämtern vertrieben. Alfred emigrierte 1934 in die USA, Richard wurde während der Novemberpogrome 1938 im KZ Buchenwald inhaftiert. Sein Privatvermögen wurde konfisziert, er selbst konnte mit seiner Familie 1939 nach London fliehen. Festgenommen wurden im September 1938 die Direktoren Alfred Petersen und Hermann Schmidt-Fellner, letzterer kam 1940 im Konzentrationslager Mauthausen um. In der Folge setzte das Deutsche Reich im Rahmen der Arisierung einen Staatskommissar als Vorstandsvorsitzenden des kriegswirtschaftlich bedeutsamen Unternehmens ein.
1946 beteiligte sich die Metallgesellschaft an der Gründung der deutschland- und weltweit beachteten Frankfurter Trümmerverwertungsgesellschaft, die von 1949 bis 1960 in der Aufbereitungs- und Verwertungsanlage für Trümmerschutt in Frankfurt-Bornheim Baumaterial für den Wiederaufbau von rund 100.000 in den Luftangriffen auf Frankfurt zerstörten Gebäuden herstellte.
1947 stellte der OMGUS-Report fest, dass die Metallgesellschaft nicht Nutznießer der Kriegswirtschaft war. Der verantwortliche US-Ermittler betonte auch, dass das Unternehmen weder KZ-Arbeiter beschäftigte noch sich gezielt an der Kriegsmaschinerie beteiligte. Die Produktionsstätten des Unternehmens blieben von Bombardierungen während des Zweiten Weltkriegs nicht verschont, konnten aber schon bald nach Kriegsende die Arbeit wiederaufnehmen. Durch den Verlust der Ostgebiete brach dem Konzern jedoch ein wichtiger Rohstoffmarkt weg.
Richard Merton kehrte 1948 aus dem Exil nach Frankfurt zurück und wurde Aufsichtsrat der Gesellschaft. Der wachsende Rohstoffbedarf während der Nachkriegszeit führte zunächst zu einer Belebung des Handelsgeschäftes. In den 1950er und 1960er Jahren wurde der Anlagenbau zu einem weiteren Schwerpunkt der Geschäftstätigkeit neben Handel und Produktion. In der weiteren Nachkriegszeit entwickelte sich das Unternehmen zu einem Konglomerat, das in einer Vielzahl von Branchen investierte und wuchs.
1965 erwirtschaftete der Konzern einen Umsatz von rund 3,1 Milliarden DM und beschäftigte 30.700 Mitarbeiter.
Im Andenken an den Firmengründer errichtete die Metallgesellschaft anlässlich ihres hundertjährigen Firmenjubiläums die Wilhelm-Merton-Stiftung. 1990 beschäftigte die Metallgesellschaft 31.700 Mitarbeiter und erzielte einen Jahresumsatz von 19,8 Milliarden DM. 1990 wurde die Metallgesellschaft in den DAX aufgenommen, aus dem sie 1996 zugunsten der Telekom wieder ausschied. 1991 übernahm die Metallgesellschaft die Feldmühle Nobel AG und gliederte deren Chemie- und Technikbereiche als Dynamit Nobel und Buderus in den Konzern ein, während die Papierfabrikation an die schwedische Stora-Gruppe weiterverkauft wurden.

### Geschichte der ursprünglichen GEA
Im Jahr 1920 wurde in Herne/Bochum von Otto Happel sen. die Gesellschaft für Entstaubungsanlagen (GEA) gegründet. Relativ schnell kam zu dem Geschäft mit Luftfilteranlagen auch der Bereich Wärmetauscher in das Produktportfolio des Unternehmens. Das ovale Rippenrohr sowie die Technologie der Luftkühlung machten die GEA unter der Führung von Otto Happel, Sohn des Firmengründers, schließlich in diesem Industriezweig weltweit bekannt. Im Jahr 1989 ging das Unternehmen an die Börse. Es folgten speziell in der ersten Hälfte der 90er Jahre verschiedene größere Akquisitionen wie Grasso, Niro, Westfalia Separator oder auch Tuchenhagen. 1995 erwirtschaftete das Unternehmen mit 17.000 Mitarbeitern einen Umsatz von rund zwei Mrd. EUR. 1999 wurde die GEA AG schließlich durch die Übernahme seitens der Metallgesellschaft zu einem Teilkonzern des Frankfurter Unternehmens und Happel ein bedeutender Aktionär der Metallgesellschaft mit einem 10%-Anteil.

### Untergang der alten Metallgesellschaft
Das Unternehmen geriet durch Öltermingeschäfte des Vorstandsvorsitzenden Heinz Schimmelbusch, verstärkt durch öffentlich ausgetragene Streitigkeiten mit dem Vorsitzenden des Aufsichtsrats, Ronaldo Schmitz, 1993 an den Rand der Zahlungsunfähigkeit. Schmitz entließ sowohl Schimmelbusch als auch den Finanzvorstand Meinhard Forster und löste die Termingeschäfte mit hohem Verlust auf. Zum neuen Vorstandsvorsitzenden wurde Karl-Josef Neukirchen berufen. Kritiker, wie beispielsweise im Buch Der Machtkampf, bemängeln, dass Schmitz sich bei der Krisenbewältigung von persönlichen Animositäten habe leiten lassen und beim Krisenmanagement vor allem zum Wohle der Deutschen Bank und nicht zum Wohle der Metallgesellschaft gehandelt habe. Darüber hinaus seien die Verluste erst durch die Auflösung der Termingeschäfte entstanden – Schmitz und seine Berater hätten schlicht das Geschäft nicht verstanden, eine Meinung, die bis heute von Kritikern vertreten wird. Dieser Sichtweise widerspricht aber ein zur Thematik angefertigtes Sondergutachten, das Schimmelbusch und Forster mit dem Desaster belastet. 1997 einigte sich die Metallgesellschaft mit den beiden ehemaligen Vorständen in einem Vergleich.

### Restrukturierung und Neuausrichtung
Neukirchen richtete das angeschlagene Unternehmen neu aus, von den zuvor über 700 Tochterunternehmen blieben nach umfassender Restrukturierung lediglich 380 übrig, der Konzern konzentrierte sich auf seine vier Kernbereiche Handel, Anlagenbau, Chemie und Bautechnik. Die „eigentliche“ Metallgesellschaft wurde zu einer Holding umgewandelt, die die vier Tochtergesellschaften führte. Die Chemieaktivitäten waren fortan in der Dynamit Nobel konsolidiert, der Anlagenbau in der Lurgi. 1994 verkaufte das Unternehmen seinen 25.000 Quadratmeter großen Stammsitz im Frankfurter Westend und bezog ein Bürogebäude in der Bockenheimer Landstraße. In den Folgejahren versuchte das Unternehmen, die vier Bereiche durch gezielte Zukäufe strategisch zu stärken.
1999 trennte sich die Metallgesellschaft von den Geschäftsbereichen Gebäudetechnik (mg building systems) und dem Metallhandel. Übrig blieben die Bereiche Engineering und Chemie. Mit der Trennung vom Rohstoffbereich beschloss die Hauptversammlung im Februar 2000 eine Umbenennung der Metallgesellschaft in mg technologies.
2003 geriet das Unternehmen wegen Schwierigkeiten im Großanlagenbau erneut in eine Krise. Der Vorstandsvorsitzende Neukirchen musste einen gravierenden Stellenabbau ankündigen, die mg-Aktie verlor massiv an Wert. Daraufhin verdoppelte der ehemalige Altaktionär der ursprünglichen GEA, Otto Happel, seinen Aktienanteil auf 20 % und zwang Neukirchen, dem er außerdem Bilanzfälschung vorwarf, zum Rücktritt. Der neue Vorstandsvorsitzende Udo Stark bewirkte abermals eine Kurskorrektur – statt der „Zwei-Säulen-Strategie“ konzentrierte sich das Unternehmen seitdem auf den Spezialmaschinenbau mit dem Schwerpunkt Prozesstechnik und Komponenten sowie auf den Anlagenbau. Das Chemiegeschäft mit den Teilkonzernen Dynamit Nobel und Solvadis wurde für rund zwei Milliarden Euro verkauft, um damit die hohe Verschuldung drastisch zu reduzieren.
Auch mit dem von ihm selbst inthronisierten Vorstandschef Stark war Happel schließlich unzufrieden und zwang auch diesen zum Rücktritt. Im November 2004 wurde schließlich Jürg Oleas als Vorstandschef bestellt, der 2019 von dem heutigen CEO Stefan Klebert abgelöst wurde. Unter Oleas’ Führung wurde die Firmenstrategie geändert und der verlustreiche Anlagenbau zur Disposition gestellt. Dieser bestand im Wesentlichen aus der wieder profitablen Lurgi Group, die 2007 an Air Liquide für einen Preis von 200 Mio. Euro verkauft wurde, und dem hoch defizitären Anlagenbauer Lentjes, der für den symbolischen Preis von einem Euro an die österreichische A-Tec Industries ebenfalls noch 2007 abgegeben wurde.

### Umfirmierung und Verlegung des Unternehmenssitzes
Unterdessen wurden die restlichen Aktionäre der GEA AG durch einen Squeeze-out 2004 abgefunden und die mg technologies mit der nunmehr 100%igen Tochter GEA AG 2005 verschmolzen. Die mg technologies wurde daraufhin in GEA Group AG umbenannt und der Unternehmenssitz von Frankfurt nach Bochum, dem Stammsitz der alten GEA AG, verlegt.
Durch diese Umstrukturierungen erholte sich der Aktienkurs der GEA Group und Otto Happel verkaufte schließlich seinen 20 %-Anteil im März 2006.
Im Juni 2010 beschloss der Aufsichtsrat, die Verwaltung bis 2011 nach Düsseldorf zu verlegen. Dort wurden Büros in der Airport City gemietet. Der Umzug der Holding nach Düsseldorf wurde von der Hauptversammlung im Jahr 2011 bestätigt.
Belastungen aus früheren Aktivitäten traten auf. Aus dem ehemaligen Schwefelkiesbergwerk bei Meggen, das zuletzt von der Metallgesellschaft betrieben wurde, tritt seit der Stilllegung schwermetallhaltiges Grubenwasser aus. Die Kosten der Aufbereitung muss die GEA Group als Rechtsnachfolgerin der Metallgesellschaft als Ewigkeitskosten tragen. Diese bergrechtliche Auflage wurde zuletzt am 26. Januar 2012 vom Oberverwaltungsgericht Nordrhein-Westfalen bestätigt. Eine Revision wurde nicht zugelassen.

## Struktur der GEA Group
Das ehemalige Geschäft Großanlagenbau wurde im Jahr 2007 veräußert:
- Lurgi April 2007 verkauft an Air Liquide
- Lentjes Mai 2007 verkauft an A-Tec Industries
- Zimmer 2006 integriert in Lurgi und zum 1. Januar 2015 verkauft an Technip,[9] heute TechnipFMC.
- Fleissner 2006 verkauft

GEA Brewery Systems entstand 2009 aus der Fusion von Huppmann und Tuchenhagen Brewery Systems. Mit Wirkung zum 1. Januar 2010 wurde das Geschäft der GEA Group in fünf neue Segmente umgegliedert, ohne dass sich das Portfolio des Konzerns insgesamt geändert hat. Zum 24. März 2011 wurde mit der Übernahme der niederländischen Convenience Food Systems (CFS) mit Sitz in Bakel ein weiteres Segment hinzugefügt. Dieses Segment wurde 2012 in „GEA Food Solutions“ umbenannt und im Jahr 2014 mit dem Segment GEA Mechanical Equipment zusammengelegt.
Die Segmente waren:
- GEA Farm Technologies: Integrierte Produktlösungen und Tierhygieneprodukte für die Milchproduktion, wie z. B. Melktechnik, Stalleinrichtungen, Fütterungssysteme und Gülletechnologie.
- GEA Mechanical Equipment: Fertigung u. a. von Pumpen, Separatoren, Dekantern sowie Prozesstechnik zur sekundären Lebensmittelverarbeitung und -verpackung (vormals: GEA Convenience-Food Technologies).
- GEA Process Engineering: Entwicklung von Prozesslösungen für Nahrungsmittel- sowie pharmazeutische und chemische Industrie, z. B. aseptische Abfüllanlagen oder Brauereitechnik.
- GEA Refrigeration Technologies: Industrielle Kältetechnik.[11]

Der Verkauf des Segments GEA Heat Exchangers an den Finanzinvestor Triton Partners wurde im April 2014 bekanntgegeben. Im Jahr 2014 verkündete der Düsseldorfer Maschinenbauer das Programm „Fit for 2020“. Der Konzern integrierte die bisherigen Segmente und organisiert sich mittlerweile nach zwei Geschäftsbereichen („Equipment“ und „Solutions“).

wikiname: dewiki

title: GEA Group

in_language: de

wikitext:
{{Infobox Unternehmen
| Name             = GEA Group Aktiengesellschaft
| Logo             = GEA Logo 2022.svg
| Unternehmensform = [[Aktiengesellschaft (Deutschland)|Aktiengesellschaft]]
| ISIN             = DE0006602006
| Gründungsdatum   = 1881
| Auflösungsdatum  =
| Auflösungsgrund  =
| Sitz             = Düsseldorf, {{DEU}}
| Leitung          = * [[Stefan Klebert]], [[Vorstandsvorsitzender]]
                     * Johannes Giloth
                     * Bernd Brinker
                     * [[Dieter Kempf]], [[Aufsichtsratsvorsitzender]]
| Mitarbeiterzahl  = 18.347 (2024)
| Umsatz           = 5,422 Mrd. Euro (2024)<ref name="GB24">{{Internetquelle |url=https://www.gea.com/de/company/investor-relations/at-a-glance/key-financial-data/ |titel=Geschäftsbericht 2024 Finanzkennzahlen |abruf=2025-03-11}}</ref>
| Stand            = 2024-12-31
| Branche          = Spezialmaschinenbau, Anlagenbau
| Homepage         = [https://www.gea.com/de/index.jsp www.gea.com]
}}
[[Datei:GEA Center Bochum.jpg|mini|Das ehemalige GEA Center in Bochum]]
[[Datei:Luftbild GEA Center Bochum.jpg|mini|Luftbild des ehemaligen GEA Center (Bochum)]]

Die '''GEA Group Aktiengesellschaft''' (bis 2000 '''Metallgesellschaft''', 2000 bis 2005 '''mg technologies''') ist die Konzernobergesellschaft der '''GEA Group''', einem börsennotierten Industriekonzern mit Sitz in [[Düsseldorf]]. Die ''GEA Group'' ist im [[MDAX]] notiert.

Zu dem Konzern gehören weltweit mehr als 250 operative Tochtergesellschaften, die Prozesstechnik und Komponenten für unterschiedliche Produktionsprozesse vor allem in den Industriebereichen Nahrungsmittel und Getränke liefern.
Der Konzern ist aus der ''Metallgesellschaft'' hervorgegangen, einem 1881 von [[Wilhelm Merton]] in [[Frankfurt am Main]] gegründeten Unternehmen für [[Rohstoffhandel]], [[Metallurgie]] und [[Anlagenbau]]. Von 1990 bis 1996 war die Metallgesellschaft im [[DAX]] vertreten. 1999 übernahm die Metallgesellschaft die Mehrheit an dem 1920 in [[Bochum]] gegründeten Anlagenbauer ''GEA'' (Gesellschaft für Entstaubungsanlagen). Nach verschiedenen Restrukturierungen firmierte der Konzern 2005 in ''GEA Group Aktiengesellschaft'' um und verlegte seinen Sitz nach Bochum. Seit 2011 hatte das Unternehmen seinen Hauptsitz in der [[Airport City (Düsseldorf)|Airport City]] in Düsseldorf, seit August 2025 sitzt das Unternehmen an der Ulmenstraße 88 in Düsseldorf-[[Derendorf]], auf dem historischen Standort der [[Justizvollzugsanstalt Düsseldorf#Geschichte|„Ulmer Höh“]].<ref>[https://www.presseportal.de/pm/33230/6098415 ''GEA eröffnet neue Konzernzentrale im Düsseldorfer Stadtquartier maxfrei''], 18. August 2025 im Portal ''presseprotal.de'', abgerufen am 18. August 2025</ref>

== Geschichte ==
=== Geschichte der Metallgesellschaft ===
[[Datei:Frankfurt, Reuterweg 14.JPG|mini|Reuterweg 14, Sitz der Metallgesellschaft von 1905 bis 1994]]
[[Datei:Metallgesellschaft AG 1933.jpg|mini|Aktie über 100 RM der Metallgesellschaft AG vom 21. Februar 1933]]
Die Metallgesellschaft wurde 1881 in Frankfurt am Main von [[Wilhelm Merton]] zusammen mit [[Leo Ellinger]] (geboren am 21. November 1852 in Frankfurt am Main; gestorben am 16. Juli 1916 ebenda),<ref>Geburtsurkunde No. 1191 der Stadt Frankfurt am Main vom 29. November 1852, S. 656</ref><ref>Sterberegister der Stadt Frankfurt am Main, Eintrag Nr. 966/1916 vom 17. Juli 1916, S. 368</ref> [[Zachary Hochschild]] und [[Carl Hamburger]] gegründet und bis zum [[Erster Weltkrieg|Ersten Weltkrieg]] zu einem weltweit tätigen Konzern mit den Schwerpunkten Rohstoffhandel und Bergbau ausgebaut. 1897 gründete die Metallgesellschaft die Metallurgische Gesellschaft (ab 1919 [[Lurgi]]) für den Anlagenbau zur Aufbereitung von Erzen und zur Gewinnung von enthaltenen Nichteisenmetallen. 1902 traten Mertons Söhne [[Alfred Merton|Alfred]] und [[Richard Merton]] in die Leitung des Unternehmens ein.

Aufgrund ihrer zahlreichen Beteiligungsgesellschaften in allen wichtigen Industrieländern kontrollierte die Metallgesellschaft in Verbindung mit der konzerneigenen ''Berg- und Metallbank'' einen erheblichen Teil des weltweiten Metallhandels, vor allem mit [[Buntmetalle]]n. 1913 griff der Wirtschaftswissenschaftler [[Robert Liefmann]] Merton deswegen öffentlich an.<ref>[[Robert Liefmann]]: ''Die internationale Organisation des Frankfurter Metallhandels''. In: ''Weltwirtschaftliches Archiv'', 1, 1913, S. 108–122</ref> [[Lenin]] benutzte Liefmanns Organigramm der Metallgesellschaft zur Darstellung der weltweiten Verflechtungen des [[Monopolkapitalismus]].

Der [[Erster Weltkrieg|Erste Weltkrieg]] traf das Unternehmen, in dessen denkmalgeschütztem Frankfurter Stammhaus einmal der tägliche Weltkupferpreis festgelegt wurde, sehr hart – es verlor einen großen Teil seiner ausländischen Beteiligungen. 1917, nach Wilhelm Mertons Tod, übernahm Richard Merton den Vorsitz des Aufsichtsrates.

Nach dem Wegbruch der ausländischen Rohstoffbasis wandte sich die Metallgesellschaft zunächst dem inländischen Verarbeitungssektor zu. Zu ihren bereits vor dem Ersten Weltkrieg bestehenden Beteiligungen an der [[Norddeutsche Affinerie|Norddeutschen Affinerie]], den ''Heddernheimer Kupferwerken'' und der ''Duisburger Metallhütte'' übernahm sie 1921 die [[Hans-Heinrich-Hütte]] in [[Langelsheim]] und begann die Produktion von [[Lithium]]verbindungen. In den 1920er Jahren stieg das Unternehmen mit der Übernahme der [[Unterweser Reederei]] und der [[Lehnkering]] zusätzlich ins [[Reederei]]geschäft ein. 1924 wurde die Metallgesellschaft Mehrheitseigner des Metallverarbeiters [[Kolbenschmidt]] in [[Neckarsulm]]. 1926 übernahm sie die Mehrheit an der [[Sachtleben Chemie|Sachtleben AG für Bergbau und Chemische Industrie]] in [[Köln]]. 1930 konsolidierte die Metallgesellschaft ihre Beteiligungen an den ''Heddernheimer Kupferwerken'' in den [[VDM Metals|Vereinigten Deutschen Metallwerken]], die ihren Sitz am Produktionsstandort in [[Frankfurt-Heddernheim]] nahmen. Mit weiteren Produktionsstätten in [[Altena]], [[Duisburg]]. [[Ginsheim-Gustavsburg|Gustavsburg]], Köln, [[Mannheim]], [[Nürnberg]] und [[Werdohl]] wurde VDM zum größten Hersteller von Roh-, Halb- und Fertigerzeugnissen aus Nichteisenmetallen und -Legierungen.

Alfred und Richard Merton wurden wegen ihrer [[Judentum|jüdischen]] Herkunft von den [[Nationalsozialismus|Nationalsozialisten]] aus allen öffentlichen Ämtern vertrieben. Alfred emigrierte 1934 in die USA, Richard wurde während der [[Novemberpogrome 1938]] im [[KZ Buchenwald]] inhaftiert. Sein Privatvermögen wurde konfisziert, er selbst konnte mit seiner Familie 1939 nach [[London]] fliehen. Festgenommen wurden im September 1938 die Direktoren [[Alfred Petersen (Verbandsfunktionär)|Alfred Petersen]] und [[Hermann Schmidt-Fellner]], letzterer kam 1940 im [[Konzentrationslager Mauthausen]] um. In der Folge setzte das Deutsche Reich im Rahmen der [[Arisierung]] einen Staatskommissar als Vorstandsvorsitzenden des [[Kriegsökonomie|kriegswirtschaftlich]] bedeutsamen Unternehmens ein.

1946 beteiligte sich die Metallgesellschaft an der Gründung der deutschland- und weltweit beachteten Frankfurter [[Trümmerverwertungsgesellschaft]], die von 1949 bis 1960 in der [[Aufbereitungs- und Verwertungsanlage für Trümmerschutt]] in [[Frankfurt-Bornheim]] Baumaterial für den Wiederaufbau von rund 100.000 in den [[Luftangriffe auf Frankfurt am Main|Luftangriffen auf Frankfurt]] zerstörten Gebäuden herstellte.

1947 stellte der [[OMGUS]]-Report fest, dass die Metallgesellschaft nicht Nutznießer der Kriegswirtschaft war. Der verantwortliche US-Ermittler betonte auch, dass das Unternehmen weder [[Konzentrationslager|KZ]]-Arbeiter beschäftigte noch sich gezielt an der Kriegsmaschinerie beteiligte. Die Produktionsstätten des Unternehmens blieben von Bombardierungen während des [[Zweiter Weltkrieg|Zweiten Weltkriegs]] nicht verschont, konnten aber schon bald nach Kriegsende die Arbeit wiederaufnehmen. Durch den Verlust der [[Ostgebiete des Deutschen Reiches|Ostgebiete]] brach dem Konzern jedoch ein wichtiger Rohstoffmarkt weg.

Richard Merton kehrte 1948 aus dem [[Exil]] nach Frankfurt zurück und wurde [[Aufsichtsrat]] der Gesellschaft. Der wachsende Rohstoffbedarf während der Nachkriegszeit führte zunächst zu einer Belebung des Handelsgeschäftes. In den 1950er und 1960er Jahren wurde der Anlagenbau zu einem weiteren Schwerpunkt der Geschäftstätigkeit neben Handel und Produktion. In der weiteren Nachkriegszeit entwickelte sich das Unternehmen zu einem [[Mischkonzern|Konglomerat]], das in einer Vielzahl von Branchen investierte und wuchs.
1965 erwirtschaftete der Konzern einen Umsatz von rund 3,1 Milliarden DM und beschäftigte 30.700 Mitarbeiter.

Im Andenken an den Firmengründer errichtete die Metallgesellschaft anlässlich ihres hundertjährigen Firmenjubiläums die [[Wilhelm-Merton-Stiftung]]. 1990 beschäftigte die Metallgesellschaft 31.700 Mitarbeiter und erzielte einen Jahresumsatz von 19,8 Milliarden DM. 1990 wurde die Metallgesellschaft in den [[DAX]] aufgenommen, aus dem sie 1996 zugunsten der [[Deutsche Telekom|Telekom]] wieder ausschied. 1991 übernahm die Metallgesellschaft die [[Feldmühle (Unternehmen)|Feldmühle Nobel AG]] und gliederte deren Chemie- und Technikbereiche als [[Dynamit Nobel]] und [[Buderus]] in den Konzern ein, während die Papierfabrikation an die schwedische [[Stora Enso|Stora]]-Gruppe weiterverkauft wurden.

=== Geschichte der ursprünglichen GEA ===
Im Jahr 1920 wurde in Herne/Bochum von Otto Happel sen. die Gesellschaft für Entstaubungsanlagen (GEA) gegründet. Relativ schnell kam zu dem Geschäft mit Luftfilteranlagen auch der Bereich Wärmetauscher in das Produktportfolio des Unternehmens. Das ovale Rippenrohr sowie die Technologie der Luftkühlung machten die GEA unter der Führung von [[Otto Happel]], Sohn des Firmengründers, schließlich in diesem Industriezweig weltweit bekannt. Im Jahr 1989 ging das Unternehmen an die Börse. Es folgten speziell in der ersten Hälfte der 90er Jahre verschiedene größere Akquisitionen wie Grasso, Niro, [[GEA Westfalia Separator|Westfalia Separator]] oder auch Tuchenhagen. 1995 erwirtschaftete das Unternehmen mit 17.000 Mitarbeitern einen Umsatz von rund zwei Mrd. EUR. 1999 wurde die GEA AG schließlich durch die Übernahme seitens der Metallgesellschaft zu einem Teilkonzern des Frankfurter Unternehmens und Happel ein bedeutender Aktionär der Metallgesellschaft mit einem 10%-Anteil.

=== Untergang der alten Metallgesellschaft ===
Das Unternehmen geriet durch [[Warentermingeschäft|Öltermingeschäfte]] des Vorstandsvorsitzenden [[Heinz Schimmelbusch]], verstärkt durch öffentlich ausgetragene Streitigkeiten mit dem Vorsitzenden des Aufsichtsrats, [[Ronaldo Schmitz]], 1993 an den Rand der [[Bankrott|Zahlungsunfähigkeit]]. Schmitz entließ sowohl Schimmelbusch als auch den Finanzvorstand [[Meinhard Forster]] und löste die Termingeschäfte mit hohem Verlust auf. Zum neuen Vorstandsvorsitzenden wurde [[Karl-Josef Neukirchen]] berufen. Kritiker, wie beispielsweise im Buch ''Der Machtkampf'', bemängeln, dass Schmitz sich bei der Krisenbewältigung von persönlichen Animositäten habe leiten lassen und beim Krisenmanagement vor allem zum Wohle der [[Deutsche Bank|Deutschen Bank]] und nicht zum Wohle der Metallgesellschaft gehandelt habe. Darüber hinaus seien die Verluste erst durch die Auflösung der Termingeschäfte entstanden – Schmitz und seine Berater hätten schlicht das Geschäft nicht verstanden, eine Meinung, die bis heute von Kritikern vertreten wird. Dieser Sichtweise widerspricht aber ein zur Thematik angefertigtes Sondergutachten, das Schimmelbusch und Forster mit dem Desaster belastet. 1997 einigte sich die Metallgesellschaft mit den beiden ehemaligen Vorständen in einem Vergleich.

=== Restrukturierung und Neuausrichtung ===
[[Datei:Die Welle Frankfurt.jpg|mini|Auf dem ehemaligen Gelände der Metallgesellschaft im [[Frankfurt-Westend|Frankfurter Westend]] entstand 1998 bis 2003 [[Die Welle (Frankfurt am Main)|Die Welle]]]]
Neukirchen richtete das angeschlagene Unternehmen neu aus, von den zuvor über 700 Tochterunternehmen blieben nach umfassender Restrukturierung lediglich 380 übrig, der Konzern konzentrierte sich auf seine vier Kernbereiche Handel, Anlagenbau, Chemie und Bautechnik. Die „eigentliche“ Metallgesellschaft wurde zu einer Holding umgewandelt, die die vier Tochtergesellschaften führte. Die Chemieaktivitäten waren fortan in der [[Dynamit Nobel]] konsolidiert, der Anlagenbau in der [[Lurgi]]. 1994 verkaufte das Unternehmen seinen 25.000 Quadratmeter großen Stammsitz im Frankfurter [[Frankfurt-Westend|Westend]] und bezog ein Bürogebäude in der [[Bockenheimer Landstraße]]. In den Folgejahren versuchte das Unternehmen, die vier Bereiche durch gezielte Zukäufe strategisch zu stärken.

1999 trennte sich die Metallgesellschaft von den Geschäftsbereichen Gebäudetechnik (mg building systems) und dem Metallhandel. Übrig blieben die Bereiche Engineering und Chemie. Mit der Trennung vom Rohstoffbereich beschloss die Hauptversammlung im Februar 2000 eine Umbenennung der Metallgesellschaft in '''mg technologies'''.

2003 geriet das Unternehmen wegen Schwierigkeiten im Großanlagenbau erneut in eine Krise. Der Vorstandsvorsitzende Neukirchen musste einen gravierenden Stellenabbau ankündigen, die mg-Aktie verlor massiv an Wert. Daraufhin verdoppelte der ehemalige Altaktionär der ursprünglichen GEA, [[Otto Happel]], seinen Aktienanteil auf 20 % und zwang Neukirchen, dem er außerdem Bilanzfälschung vorwarf, zum Rücktritt. Der neue Vorstandsvorsitzende [[Udo Stark]] bewirkte abermals eine Kurskorrektur – statt der „Zwei-Säulen-Strategie“ konzentrierte sich das Unternehmen seitdem auf den Spezialmaschinenbau mit dem Schwerpunkt Prozesstechnik und Komponenten sowie auf den Anlagenbau. Das Chemiegeschäft mit den Teilkonzernen [[Dynamit Nobel]] und [[Solvadis]] wurde für rund zwei Milliarden Euro verkauft, um damit die hohe Verschuldung drastisch zu reduzieren.

Auch mit dem von ihm selbst inthronisierten Vorstandschef Stark war Happel schließlich unzufrieden und zwang auch diesen zum Rücktritt. Im November 2004 wurde schließlich Jürg Oleas als Vorstandschef bestellt, der 2019 von dem heutigen CEO Stefan Klebert abgelöst wurde. Unter Oleas’ Führung wurde die Firmenstrategie geändert und der verlustreiche Anlagenbau zur Disposition gestellt. Dieser bestand im Wesentlichen aus der wieder profitablen Lurgi Group, die 2007 an [[Air Liquide]] für einen Preis von 200 Mio. Euro verkauft wurde,<ref>[https://www.finanznachrichten.de/nachrichten-2007-04/8073400-gea-verkauft-lurgi-gruppe-an-air-liquide-016.htm GEA verkauft Lurgi-Gruppe an Air Liquide], 17. April 2007.</ref> und dem hoch defizitären Anlagenbauer [[Lentjes]], der für den symbolischen Preis von einem Euro an die österreichische [[A-Tec Industries]] ebenfalls noch 2007 abgegeben wurde.

=== Umfirmierung und Verlegung des Unternehmenssitzes ===
Unterdessen wurden die restlichen Aktionäre der GEA AG durch einen [[Squeeze-out]] 2004 abgefunden und die mg technologies mit der nunmehr 100%igen Tochter GEA AG 2005 verschmolzen. Die mg technologies wurde daraufhin in '''GEA Group AG''' umbenannt und der Unternehmenssitz von Frankfurt nach Bochum, dem Stammsitz der alten GEA AG, verlegt.

Durch diese Umstrukturierungen erholte sich der Aktienkurs der GEA Group und Otto Happel verkaufte schließlich seinen 20 %-Anteil im März 2006.
Im Juni 2010 beschloss der Aufsichtsrat, die Verwaltung bis 2011 nach [[Düsseldorf]] zu verlegen. Dort wurden Büros in der [[Airport City (Düsseldorf)|Airport City]] gemietet.<ref>{{Internetquelle |autor=Sven Frohwein |url=https://www.waz.de/wirtschaft/article3346186/gea-zieht-von-bochum-nach-duesseldorf.html |titel=Gea zieht von Bochum nach Düsseldorf |werk=Westdeutsche Allgemeine Zeitung |hrsg=Funke Mediengruppe |datum=2010-06-23 |abruf=2025-05-01 |sprache=de}}</ref> Der Umzug der Holding nach Düsseldorf wurde von der Hauptversammlung im Jahr 2011 bestätigt.

[[Datei:Siciliaschacht.jpg|mini|Fördergerüst im [[Bergbaumuseum Siciliaschacht]]]]
Belastungen aus früheren Aktivitäten traten auf. Aus dem ehemaligen [[Bergbau im Sauerland#Schwefelkiesbergbau in Meggen und Halberbracht|Schwefelkiesbergwerk]] bei [[Meggen (Lennestadt)|Meggen]], das zuletzt von der Metallgesellschaft betrieben wurde, tritt seit der Stilllegung [[Schwermetalle|schwermetallhaltiges]] [[Grubenwasser]] aus. Die Kosten der Aufbereitung muss die GEA Group als Rechtsnachfolgerin der Metallgesellschaft als [[Ewigkeitskosten]] tragen. Diese [[bergrecht]]liche Auflage wurde zuletzt am 26. Januar 2012 vom [[Oberverwaltungsgericht NRW|Oberverwaltungsgericht Nordrhein-Westfalen]] bestätigt. Eine [[Revision (Recht)|Revision]] wurde nicht zugelassen.<ref>[https://archive.today/2012.09.06-125128/http://www.ovg.nrw.de/presse/pressemitteilungen/04_120126/index.php Pressemitteilung des OVG zum Urteil]</ref>

== Struktur der GEA Group ==
Das ehemalige Geschäft Großanlagenbau wurde im Jahr 2007 veräußert:
* [[Lurgi]] April 2007 verkauft an [[Air Liquide]]
* [[Lentjes]] Mai 2007 verkauft an [[A-Tec Industries]]
* [[Hans J. Zimmer|Zimmer]] 2006 integriert in Lurgi und zum 1. Januar 2015 verkauft an [[Technip (bis 2017)|Technip]],<ref>{{Internetquelle |autor=Kunststoff Web |url=http://www.kunststoffweb.de/ki_ticker/Technip_Anlagenbauer_erwirbt_Polymer_Technologies_t230000 |titel=Technip: Anlagenbauer erwirbt Polymertechnologien |abruf=2018-04-13}}</ref> heute [[TechnipFMC]].
* Fleissner 2006 verkauft

[[GEA Brewery Systems]] entstand 2009 aus der Fusion von Huppmann und Tuchenhagen Brewery Systems.<ref>[https://www.gea.com/de/stories/huppmann-enduring-dedication-brewing.jsp Ein Hoch auf Huppmann und sein Engagement fürs Brauen] abgerufen am 14. Februar 2022</ref> Mit Wirkung zum 1. Januar 2010 wurde das Geschäft der GEA Group in fünf neue Segmente umgegliedert, ohne dass sich das Portfolio des Konzerns insgesamt geändert hat. Zum 24. März 2011 wurde mit der Übernahme der niederländischen Convenience Food Systems (CFS) mit Sitz in Bakel ein weiteres Segment hinzugefügt. Dieses Segment wurde 2012 in „GEA Food Solutions“ umbenannt und im Jahr 2014 mit dem Segment GEA Mechanical Equipment zusammengelegt.

Die Segmente waren:
* [[GEA Farm Technologies]]: Integrierte Produktlösungen und Tierhygieneprodukte für die [[Milchproduktion]], wie z. B. [[Melkmaschine|Melktechnik]], Stalleinrichtungen, Fütterungssysteme und Gülletechnologie.
* GEA Mechanical Equipment: Fertigung u. a. von Pumpen, [[Separator (Verfahrenstechnik)|Separatoren]], [[Separator (Verfahrenstechnik)|Dekantern]] sowie Prozesstechnik zur sekundären Lebensmittelverarbeitung und -verpackung (vormals: GEA Convenience-Food Technologies).
* GEA Process Engineering: Entwicklung von Prozesslösungen für Nahrungsmittel- sowie pharmazeutische und chemische Industrie, z. B. [[Sterilisation|aseptische]] [[Getränkeabfüllung|Abfüllanlagen]] oder [[Bierbrauen|Brauereitechnik]].
* [[GEA Refrigeration Technologies]]: Industrielle [[Kältemaschine|Kältetechnik]].<ref>[[Florian Langenscheidt]], [[Bernd Venohr]] (Hrsg.): ''Lexikon der deutschen Weltmarktführer. Die Königsklasse deutscher Unternehmen in Wort und Bild''. Deutsche Standards Editionen, Köln 2010, ISBN 978-3-86936-221-2.</ref>

Der Verkauf des Segments [[Enexio|GEA Heat Exchangers]] an den Finanzinvestor [[Triton Partners]] wurde im April 2014 bekanntgegeben. Im Jahr 2014 verkündete der Düsseldorfer Maschinenbauer das Programm „Fit for 2020“. Der Konzern integrierte die bisherigen Segmente und organisiert sich mittlerweile nach zwei Geschäftsbereichen („Equipment“ und „Solutions“).<ref>{{Webarchiv|url=http://www.neue-verpackung.de/27240/gea-optimiert-konzernstruktur/ |wayback=20150930014805 |text=neue-verpackung.de}}</ref>

== Literatur ==
* Thomas Knipp: ''Der Machtkampf. Der Fall Metallgesellschaft und die Deutsche Bank.'' Econ Verlag, Düsseldorf und München 1998, ISBN 3-430-15494-4.
* Clemens Reichel: ''Vom Verbund zum Konzern. Die Metallgesellschaft AG 1945-1975.'' Hessisches Wirtschaftsarchiv, Darmstadt 2008, ISBN 978-3-9804506-9-0.

== Weblinks ==
{{Commonscat|audio=0|video=0}}
* [http://www.gea.com/de/de/index.jsp Website der GEA Group]
* {{Webarchiv | url=http://www.aufbau-ffm.de/doku/Archiv/metallgesell.html | wayback=20120327072127 | text=Archivierte Website zur früheren Unternehmensgeschichte}}, Quelle: Franz Lerner: ''Frankfurt am Main und seine Wirtschaft'', Ammelburg-Verlag, Frankfurt am Main 1958
* [http://www.fundinguniverse.com/company-histories/Metallgesellschaft-AG-Company-History.html ausführliche MG-Unternehmensgeschichte] (englisch)
* {{Pressemappe|FID=co/016110|TEXT=Frühe Dokumente und Zeitungsartikel zur|NAME=Metallgesellschaft}}

== Einzelnachweise ==
<references />

{{NaviBlock
|Navigationsleiste MDAX-Unternehmen
|Navigationsleiste DAX-Unternehmen
}}

{{Coordinate|NS=51.27545|EW=6.77124|type=landmark|region=DE-NW}}
{{Normdaten|TYP=k|GND=10116562-6|VIAF=155762184}}

[[Kategorie:Produzierendes Unternehmen (Metall)]]
[[Kategorie:Maschinen- und Gerätehersteller]]
[[Kategorie:Energietechnikhersteller]]
[[Kategorie:Produzierendes Unternehmen (Düsseldorf)]]
[[Kategorie:Unternehmen im MDAX]]
[[Kategorie:Brautechnikhersteller]]
[[Kategorie:Unternehmensgründung 1881]]

title: GEA Group Aktiengesellschaft

Rechtsform: Aktiengesellschaft

Sitz: Düsseldorf, Deutschland

Leitung: - Stefan Klebert, Vorstandsvorsitzender - Johannes Giloth - Bernd Brinker - Dieter Kempf, Aufsichtsratsvorsitzender

Branche: Spezialmaschinenbau, Anlagenbau


text:
# Богарне
Богарне́, или Богарнэ́ (фр. Beauharnais, Beauharnois, согласно французско-русской практической транскрипции — Боарне, Боарнуа) — французский аристократический род, и фамилия. Имели титулы и должности — сеньоров Де Бомон и Де Вельшо, Мирамиона и Шоссе, виконтов, графов де Богарне, графов Рош-Барито, маркизов Богарне и де Ла Ферте-Богарне, баронов Бовиль, губернаторов острова Мартиника, правителей французских Антильских островов, капитанов «Военно-морского флота Франции», губернаторов Новой Франции и их интендантов. Имели ответвление — ветвь герцогов Лейхтенбергских, обладателей титулов: Великих герцогов Франфуртских, вице-королей Италии, принцев Венецианских, принцев Эйштатских, герцогов де Галлиера, герцогов де Наварра, герцогов Лейхтенбергских, герцогов Санта-Крус, маркизов Ла-Ферте, князей Романовских с предикатом светлости «Его Императорского Высочества» .

## История рода
Первым засвидетельствованным предком был Гийом I Сен-Богарне (его брачный контракт датирован 20 января 1390) из дома Богарне. Он купец из Орлеана, которого называют сиром (сеньором) Мирамиона и Шоссе:
- Франсуа IV де Богарне (1630—1681), оруженосец, являлся сиром (сеньором) Де Ла Гриель, Вуазона, Луар и Шер, Де Ла Бойше (sieur de la Grillère, Loir-et-Cher, sieur de la Boische), был французским дворянином. Его отцом был Жан де Богарне (1606—1661), камергер королевской ординации ordinaire du roi (один из семи детей Анны Браше и ее мужа Франсуа II де Богарне). Его матерью была Мари Малле, и у него было два брата и сестры.Герб Клода Де БогарнеКлод де Богарне (1674—1738) был французским дворянином. Он был сеньором Де Бомон и Де Вельшо, графом Рош-Барито, капитаном Королевского флота Франции и рыцарем Ордена Святого Духа. Он был сыном Франсуа IV де Богарне, сеньора де Ла Буа и его жены Мари Маргариты-Франсуазы Пюивар де Шастулле[2][3].Чарльз Де Ла Буаш (Де Богарне) (1671—1749), Маркиз Де Богарне, Губернатор Новой Франции (1726—1746), из рода Богарне (сын Франциска IV Де Богарне, François IV de Beauharnais).
- Чарльз (Шарль) де ла Буаш и Де Богарне, маркиз де Богарне (ок. 1671 — 1749) — офицер военно-морских сил Франции, занимавший пост губернатора Канады Новой Франции с 1726 по 1746 год. Сын Франсуа IV де Богарне, Шарль имел двух братьев, которые также оказали влияние на историю Новой Франции. Клод де Богарне был французским морским офицером, который проводил время, командуя кораблями, которые поддерживали линии снабжения колонии, а Франсуа де Богарне де Лабоэш некоторое время был Интендантом Новой Франции. Губернатор хорошо работал с пограничными торговцами, исследователями и миссионерами. Его срок правления ознаменовался значительным увеличением числа западных фортов под руководством таких людей, как Ла Верендри, и связью канадских и луизианских колоний. Разведку продвинули на запад, к Скалистым горам, Ла Верендри и его сыновья. Несмотря на в целом мирную и процветающую администрацию, его обвинили в падении крепости Луисбург в 1745 году, и он был отозван в 1746 году, вернувшись во Францию в следующем году. Многие места носят его имя, включая город Боарнуа, Квебек и Форт Богарне, штат Миннесота[4].
- Богарне, Франсуа де (1714—1800) — французский аристократ, маркиз де ла Ферт-Богарне, барон де Бовилль, возвысился, за свою службу, ещё до прихода Наполеона I, к власти, морской офицер, губернатор острова Мартиника и правитель всех французских Антильских островов (31 мая 1757 — 7 февраля 1761).
- Богарне, Франсуа, маркиз де Богарне (1756—1846) — генерал-лейтенант, дипломат и сенатор. Родился 12 августа 1756 года в Ла-Рошели (La-Rochelle) в семье королевского морского офицера Франсуа де Богарне (Francois de Beauharnais, Baron de Beauville, Marquis de La Ferte-Beauharnais) (1714—1800) и его супруги Генриетты Пивар де Шастуйе (Henriette Pyvart de Chastulle) (1722—1767). В 1789 году избран депутатом Генеральных штатов (Etats generaux), после падения монархии эмигрировал и в чине генерал-майор служил в Армии принца Конде (Armee de Conde), при Империи возвратился на родину и исполнял некоторые дипломатические функции, в том числе был посланником Франции в Этрурии (Etrurie), затем в Испании. Умер 3 марта 1846 года в Париже в возрасте 89 лет. Был дважды женат: первым браком 1 мая 1778 года на Мари-Анне-Франсуазе де Богарне (Marie-Anne-Françoise de Beauharnais) (1757—1822), в 1793 году развёлся и с 1796 года жил в гражданском браке с Дезире-Эжени Таше де ла Пажери (Desiree-Eugenie Tascher de la Pagerie) (1739—1803), вдовой шевалье Ренодена (Alexis de Renaudin); вторым браком в 1802 году на Кристине Гертруде Жозефе Ксавье Вальбургии де Кохаузен (Christine Gertrude Josephe Xavier Walburge de Cohausen) (1775—1822)[5].
- Богарне, Александр де (1760—1794) — французский политический и военный деятель, первый муж Жозефины Богарне, отец Эжена и Гортензии Богарне.
- Богарне, Гортензия (1783—1837) — королева Нидерландов, дочь Александра де Богарне и Жозефины Богарне, падчерица Наполеона I, жена Луи Бонапарта, мать Наполеона III.
- Богарне, Эжен де (1781—1824) — вице-король Италии, дивизионный генерал, сын Александра де Богарне и Жозефины Богарне, пасынок Наполеона I;
- Богарне, Жозефина (1763—1814) — императрица Франции; первая жена Александра де Богарне, впоследствии — супруга Наполеона I; мать Евгения и Гортензии Богарне.
- Богарне, Огюст (1810—1835) — 2-й Герцог Лейхтенбергский, старший сын Евгения Богарне.
- Богарне, Стефания де (1789—1860) — великая герцогиня Баденская, супруга великого герцога Карла Баденского.
- Богарне, Фанни де (1737—1813) — французская писательница и поэтесса.
- Богарне, Эмилия Луиза (1781—1855) — племянница по мужу императрицы Жозефины.

### Графы Богарне
- Именным Высочайшим указом, от 9 января 1869 года, супруге Его Императорского Высочества Князя Евгения Максимилиановича Рома́новского, герцога Лейхтенбергского — Дарье Константиновне (урождённой Опочининой), и нисходящего от сего брака потомству предоставлены титул и фамилия графов Богарне, по родовому, в мужском поколении, происхождению Его Императорского Высочества.
  - Богарне, Дарья Евгеньевна (1870—1937) — графиня, дочь князя Евгения Максимилиановича Романовского, герцога Лейхтенбергского и его первой морганатической супруги Дарьи Константиновны Опочининой (1844—1870).
- Именным Высочайшим указом, от 3 июля 1879 года, супруге Его Императорского Высочества Князя Евгения Максимилиановича Романовского, герцога Лейхтенбергского — Зинаиде Дмитриевне (рожденной Скобелевой), и нисходящего от сего брака потомству предоставлены титул и фамилия графов Богарне, по родовому, в мужском поколении, происхождению Его Императорского Высочества.
- Именным Высочайшим указом, от 30 января 1878 года, супруге Его Императорского Высочества Князя Николая Максимилиановича Романовского, герцога Лейхтенбергского — Надежде Сергеевне Акинфовой (рожденной Анненковой), и нисходящего от сего брака потомству предоставлены титул и фамилия графов Богарне, по родовому, в мужском поколении, происхождению Его Императорского Высочества.

Таким образом, после получение основных титулов усынолённого Наполеоном Бонапартом Эжена Де Богарне — «Его Императорское высочество, принц Франции, вице-король Италии, принц Венеции и великий герцог Франкфуртский», за линией Лейхтенбергской, закрепилось главенство и все титулы в доме Богарне.

wikiname: ruwiki

title: Богарне

in_language: ru

wikitext:
{{Фотоколонка|Heraldique couronne comte français.svg|Blason fam fr Beauharnais.svg|ш=150|color=white|текст=Герб рода Богарне}}
[[Файл:Armoiries d Auguste et Maximilien de Leuchtenberg.svg|мини|196x196пкс|Герб, Максимилиана Иосифа Евгения Августа Наполеона Богарне, герцога Лехтенбергского]]
[[Файл:Coat of arms of Josephine de Beauharnais.svg|мини|172x172пкс|Личный Герб Жозефины Де Богарне]]
[[Файл:Blason Eugène de Beauharnais-2.svg|мини|187x187пкс|Герб [[Богарне, Эжен де|Эжена Де Богарне]] (усыновлённого Наполеоном Бонапартом), Вице Короля Италии, Великого Герцога Франфуртского, Принца Эйштатского, первого Герцога Лейхтенбергского. ]]
'''Богарне́''', или '''Богарнэ́''' ({{lang-fr|Beauharnais, Beauharnois}}, согласно [[Французско-русская практическая транскрипция|французско-русской практической транскрипции]] — ''Боарне, [[Боарнуа]]'') — французский аристократический род, и фамилия. Имели титулы и должности — сеньоров Де Бомон и Де Вельшо, Мирамиона и Шоссе, виконтов, графов де Богарне, графов Рош-Барито, маркизов Богарне и де Ла Ферте-Богарне, баронов Бовиль, губернаторов острова Мартиника, правителей [[Французская Вест-Индия|французских Антильских островов]], капитанов ''«Военно-морского флота Франции»'', губернаторов Новой Франции и их интендантов. Имели ответвление — ветвь [[Герцог Лейхтенбергский|герцогов Лейхтенбергских]], обладателей титулов: Великих герцогов Франфуртских, вице-королей Италии, принцев Венецианских, принцев Эйштатских, [[Герцог Галлиера|герцогов де Галлиера]], герцогов де Наварра, герцогов Лейхтенбергских, герцогов Санта-Крус, маркизов Ла-Ферте, князей Романовских с предикатом светлости ''«Его Императорского Высочества»'' .

== История рода ==
Первым засвидетельствованным предком был '''Гийом I Сен-Богарне''' (его брачный контракт датирован 20 января 1390) из дома ''Богарне''. Он купец из Орлеана, которого называют сиром (сеньором) Мирамиона и Шоссе<ref>{{Книга|автор=Fhilip de Montjouvent|заглавие=Les Богарне  : Tome I, grands ancêtres : 1390-1846|год=2005|издательство=Christian|страницы=13—16|страниц=563|isbn=2-86496-126-1}}</ref>:
* '''Франсуа IV де Богарне''' (1630—1681), [[оруженосец]], являлся сиром (сеньором) Де Ла Гриель, Вуазона, [[Луар и Шер]], Де Ла Бойше (sieur de la Grillère, Loir-et-Cher, sieur de la Boische), был французским дворянином. Его отцом был Жан де Богарне (1606—1661), камергер королевской ординации ordinaire du roi (один из семи детей Анны Браше и ее мужа Франсуа II де Богарне). Его матерью была Мари Малле, и у него было два брата и сестры.[[Файл:Blason Claude de Beauharnais (1756-1819).svg|мини|164x164пкс|Герб Клода Де Богарне]]'''Клод де Богарне''' (1674—1738) был французским дворянином. Он был сеньором Де Бомон и Де Вельшо, графом Рош-Барито, капитаном Королевского флота Франции и рыцарем [[Орден Святого Духа|Ордена Святого Духа]]. Он был сыном Франсуа IV де Богарне, сеньора де Ла Буа и его жены Мари Маргариты-Франсуазы Пюивар де Шастулле<ref>{{Cite web|lang=fr|url=https://geneall.net/fr/name/155749/claude-de-beauharnais-comte-des-roches-baritaud/|title=Claude de Beauharnais, comte des Roches-Baritaud|website=geneall (Генеалогия Французской знати)|access-date=2021-08-12|archive-date=2021-08-12|archive-url=https://web.archive.org/web/20210812135937/https://geneall.net/fr/name/155749/claude-de-beauharnais-comte-des-roches-baritaud/|url-status=live}}</ref><ref>{{Книга|язык=fr|ссылка=https://search.rsl.ru/ru/record/01004462396|автор=Nobiliaire universel de France|заглавие=Vol. 19. 1888 : recueil general des genealogies historiques des Maisons nobles de l'Europe|ответственный=publiee sous la direction de L. de Magny|год=1872—1877|издательство=A la direction des Archives de la noblesse|archive-date=2021-08-12|archive-url=https://web.archive.org/web/20210812135937/https://search.rsl.ru/ru/record/01004462396}}</ref>.[[Файл:Marquis de Beauharnois.jpg|мини|294x294пкс|Чарльз Де Ла Буаш (Де Богарне) (1671—1749), Маркиз Де Богарне, Губернатор [[Новая Франция|Новой Франции]] (1726—1746), из рода Богарне (сын Франциска IV Де Богарне, François IV de Beauharnais).]]
* '''Чарльз (Шарль) де ла Буаш и Де Богарне, маркиз де Богарне''' (ок. 1671 — 1749) — офицер военно-морских сил Франции, занимавший пост [[Генерал-губернатор Канады|губернатора Канады]] [[Новая Франция|Новой Франции]] с 1726 по 1746 год. Сын '''Франсуа IV де Богарне''', Шарль имел двух братьев, которые также оказали влияние на историю Новой Франции. '''Клод де Богарне''' был французским морским офицером, который проводил время, командуя кораблями, которые поддерживали линии [[Колонии Франции|снабжения колонии]], а '''Франсуа де Богарне де Лабоэш''' некоторое время был [[Интендант]]ом [[Новая Франция|Новой Франции]]. Губернатор хорошо работал с пограничными торговцами, исследователями и миссионерами. Его срок правления ознаменовался значительным увеличением числа западных фортов под руководством таких людей, как Ла Верендри, и связью канадских и луизианских колоний. Разведку продвинули на запад, к Скалистым горам, Ла Верендри и его сыновья. Несмотря на в целом мирную и процветающую администрацию, его обвинили в падении крепости [[Луисбург]] в 1745 году, и он был отозван в 1746 году, вернувшись во Францию в следующем году. Многие места носят его имя, включая город [[Боарнуа (город)|Боарнуа]], [[Квебек]] и Форт Богарне, [[Миннесота|штат Миннесота]]<ref>{{Книга|ссылка=http://www.biographi.ca/en/|автор=Standen, S. Dale|заглавие=Dictionary of Canadian Biography|ответственный=gen. ed. George W. Brown|год=1974|издательство=University of Toronto Press.|isbn=ISBN 0802033989; ISBN 9780802033987|archive-date=2021-08-16|archive-url=https://web.archive.org/web/20210816095710/http://www.biographi.ca/en/}}</ref>.
* '''[[Богарне, Франсуа де (губернатор Мартиники)|Богарне, Франсуа де]]''' (1714—1800) — французский аристократ, '''маркиз де ла Ферт-Богарне''', '''барон де Бовилль''', возвысился, за свою службу, ещё до прихода Наполеона I, к власти, морской офицер, губернатор острова [[Мартиника]] и правитель всех [[Французская Вест-Индия|французских Антильских островов]] (31 мая 1757 — 7 февраля 1761).
* [[Богарне, Франсуа де (1756—1846)|'''Богарне, Франсуа''', '''маркиз де Богарне''']] (1756—1846) — генерал-лейтенант, дипломат и сенатор. Родился 12 августа 1756 года в [[Ла-Рошель|Ла-Рошели]] (La-Rochelle) в семье королевского морского офицера Франсуа де Богарне (Francois de Beauharnais, Baron de Beauville, Marquis de La Ferte-Beauharnais) (1714—1800) и его супруги Генриетты Пивар де Шастуйе (Henriette Pyvart de Chastulle) (1722—1767). В 1789 году избран депутатом Генеральных штатов (Etats generaux), после падения монархии эмигрировал и в чине генерал-майор служил в Армии принца Конде (Armee de Conde), при Империи возвратился на родину и исполнял некоторые дипломатические функции, в том числе был посланником Франции в Этрурии (Etrurie), затем в Испании. Умер 3 марта 1846 года в Париже в возрасте 89 лет. Был дважды женат: первым браком 1 мая 1778 года на Мари-Анне-Франсуазе де Богарне (Marie-Anne-Françoise de Beauharnais) (1757—1822), в 1793 году развёлся и с 1796 года жил в гражданском браке с Дезире-Эжени Таше де ла Пажери (Desiree-Eugenie Tascher de la Pagerie) (1739—1803), вдовой шевалье Ренодена (Alexis de Renaudin); вторым браком в 1802 году на Кристине Гертруде Жозефе Ксавье Вальбургии де Кохаузен (Christine Gertrude Josephe Xavier Walburge de Cohausen) (1775—1822)<ref>{{cite web|author=Michel|url=http://impereur.blogspot.com/2012/03/franois-de-beauharnais-1756-1846.html|title=Наполеон и революция: Богарне (François de Beauharnais) Франсуа (1756—1846)|website=Наполеон и революция|date=2012-03-29|access-date=2021-08-12|archive-date=2021-08-12|archive-url=https://web.archive.org/web/20210812135937/http://impereur.blogspot.com/2012/03/franois-de-beauharnais-1756-1846.html|url-status=live}}</ref>.
* [[Богарне, Александр де]] (1760—1794) — французский политический и военный деятель, первый муж [[Жозефина Богарне|Жозефины Богарне]], отец [[Богарне, Эжен де|Эжена]] и [[Богарне, Гортензия|Гортензии Богарне]].
* [[Богарне, Гортензия]] (1783—1837) — королева Нидерландов, дочь [[Богарне, Александр де|Александра де Богарне]] и [[Жозефина Богарне|Жозефины Богарне]], падчерица Наполеона I, жена Луи Бонапарта, мать Наполеона III.
* [[Богарне, Эжен де]] (1781—1824) — вице-король Италии, дивизионный генерал, сын [[Богарне, Александр де|Александра де Богарне]] и [[Жозефина Богарне|Жозефины Богарне]], пасынок Наполеона I;
* [[Жозефина Богарне|Богарне, Жозефина]] (1763—1814) — императрица Франции; первая жена [[Богарне, Александр де|Александра де Богарне]], впоследствии — супруга Наполеона I; мать [[Богарне, Евгений|Евгения]] и [[Богарне, Гортензия|Гортензии Богарне]].
* [[Богарне, Огюст]] (1810—1835) — 2-й Герцог Лейхтенбергский, старший сын Евгения Богарне.
* [[Богарне, Стефания де]] (1789—1860) — великая герцогиня Баденская, супруга великого герцога Карла Баденского.
* [[Богарне, Фанни де]] (1737—1813) — французская писательница и поэтесса.
* [[Богарне, Эмилия Луиза]] (1781—1855) — племянница по мужу императрицы Жозефины.
=== Графы Богарне ===
* Именным Высочайшим указом, от 9 января 1869 года, супруге Его Императорского Высочества Князя [[Евгений Максимилианович, 5-й герцог Лейхтенбергский|Евгения Максимилиановича Рома́новского, герцога Лейхтенбергского]] — [[Богарнэ, Дарья Константиновна|Дарье Константиновне (урождённой Опочининой)]], и нисходящего от сего брака потомству предоставлены титул и фамилия графов Богарне, по родовому, в мужском поколении, происхождению Его Императорского Высочества.
** [[Богарне, Дарья Евгеньевна]] (1870—1937) — графиня, дочь князя Евгения Максимилиановича Романовского, герцога Лейхтенбергского и его первой морганатической супруги Дарьи Константиновны Опочининой (1844—1870).
* Именным Высочайшим указом, от 3 июля 1879 года, супруге Его Императорского Высочества Князя Евгения Максимилиановича Романовского, герцога Лейхтенбергского — [[Скобелева, Зинаида Дмитриевна|Зинаиде Дмитриевне (рожденной Скобелевой)]], и нисходящего от сего брака потомству предоставлены титул и фамилия графов Богарне, по родовому, в мужском поколении, происхождению Его Императорского Высочества.
* Именным Высочайшим указом, от 30 января 1878 года, супруге Его Императорского Высочества Князя [[Николай Максимилианович, 4-й герцог Лейхтенбергский|Николая Максимилиановича Романовского, герцога Лейхтенбергского]] — [[Акинфова, Надежда Сергеевна|Надежде Сергеевне Акинфовой]] (рожденной Анненковой), и нисходящего от сего брака потомству предоставлены титул и фамилия графов Богарне, по родовому, в мужском поколении, происхождению Его Императорского Высочества.
Таким образом, после получение основных титулов усынолённого Наполеоном Бонапартом [[Богарне, Эжен де|Эжена Де Богарне]] — ''«Его Императорское высочество, принц Франции, вице-король Италии, принц Венеции и [[Великое герцогство Франкфурт|великий герцог Франкфуртский]]»'', за линией '''''Лейхтенбергской''''', закрепилось главенство и все титулы в доме '''''Богарне'''''.

== См. также ==
* [[Герцог Лейхтенбергский]]

== Литература ==
* {{ВТ-ЭСБЕ|Богарнэ|том=IV|страницы=144–145|ref=ЭСБЕ}}

== Примечания ==
{{примечания}}

== Литература ==
* A. Pommier, «Recherches sur les Beauharnais du XVIIe siècle à Orléans», dans ''Bulletin de la Société historique et archéologique de l’Orléanais'', t. XXIII, n° 235 (1937).
* R. Gallon, ''Les Beauharnais'', Orléans, La Galerie des Ventes d’Orléans, 1979.
* Christian Poitou, «Napoléon III et la Sologne», dans ''La Sologne et son passé, 9, Bulletin du Groupe de Recherches Archéologiques et Historiques de Sologne'', t. XIII, n° 2, avril-juin 1991.
* Philippe de Montjoulvent, ''Les Beauharnais, 1-Les grands ancêtres,'' Paris, Editions Christian, 2005 (569 p.)

{{Внешние ссылки}}

[[Категория:Графские роды России]]
[[Категория:Богарне|*]]
[[Категория:Дворянские роды по алфавиту]]


text:
# سول غولدمان
سول غولدمان (بالإنجليزية: Sol Goldman) هو شخصية أعمال أمريكي، ولد في 2 سبتمبر 1917 في بروكلين في الولايات المتحدة، وتوفي في 18 أكتوبر 1987 في مانهاتن في الولايات المتحدة.

title: سول غولدمان

wikitext:
{{يتيمة|تاريخ=أبريل 2019}}
{{صندوق معلومات شخص}}
'''سول غولدمان''' {{إنج|Sol Goldman}} هو [[أصحاب أعمال|شخصية أعمال]] [[الولايات المتحدة|أمريكي]]، ولد في [[2 سبتمبر]] [[1917]] في [[بروكلين]] في [[الولايات المتحدة]]، وتوفي في [[18 أكتوبر]] [[1987]] في [[مانهاتن]] في [[الولايات المتحدة]].<ref name=NYTObit>{{استشهاد بخبر |مسار=https://www.nytimes.com/1987/10/19/obituaries/sol-goldman-major-real-estate-investor-dies.html |عنوان=Sol Goldman, Major Real-Estate Investor, Dies |صحيفة=New York Times |تاريخ=October 19, 1987 | مسار أرشيف = https://web.archive.org/web/20190203001944/https://www.nytimes.com/1987/10/19/obituaries/sol-goldman-major-real-estate-investor-dies.html | تاريخ أرشيف = 3 فبراير 2019 }}</ref><ref name=NYMAGMidas>{{كتب جوجل |id=x-cCAAAAMBAJ |page=32 |title=New York Magazine: "The Midas Curse" by Dinitia Smith }} April 3, 1989</ref><ref>{{استشهاد بخبر |مسار=https://www.nytimes.com/2002/08/21/nyregion/lillian-goldman-80-yale-law-school-donor-and-advocate-for-women-s-education.html |عنوان=Lillian Goldman, 80, Yale Law School Donor and Advocate for Women's Education |صحيفة=New York Times |تاريخ=August 21, 2002 | مسار أرشيف = https://web.archive.org/web/20180729051727/https://www.nytimes.com/2002/08/21/nyregion/lillian-goldman-80-yale-law-school-donor-and-advocate-for-women-s-education.html | تاريخ أرشيف = 29 يوليو 2018 }}</ref>

== مراجع ==
{{مراجع}}

{{ضبط استنادي}}
{{شريط بوابات|الولايات المتحدة|أعلام}}
{{بذرة شخصية أعمال أمريكية}}

[[تصنيف:أصحاب أعمال أمريكيون في العقارات]]
[[تصنيف:أصحاب أعمال أمريكيون في القرن 20]]
[[تصنيف:أصحاب أعمال من مدينة نيويورك]]
[[تصنيف:خريجو كلية بروكلين]]
[[تصنيف:شخصيات أعمال من بروكلين]]
[[تصنيف:مليارديرات أمريكيون]]
[[تصنيف:مواليد 1917]]
[[تصنيف:وفيات 1987]]
[[تصنيف:يهود أمريكيون]]
[[تصنيف:يهود أمريكيون في القرن 20]]

title: معلومات شخصية

الميلاد: 2 سبتمبر 1917 · بروكلين

الوفاة: 18 أكتوبر 1987 (70 سنة) · مانهاتن

مواطنة: الولايات المتحدة

الأولاد: إيمي غولدمان فولر

title: الحياة العملية

المدرسة الأم: كلية بروكلين

المهنة: صاحب أعمال

الحياة العملية: تعديل مصدري - تعديل