text:
# Хорива, 2
Сади́ба на Хори́ва (також «садиба Дмитрієва») — комплекс XIX сторіччя, який складається із двох житлових будинків й одного флігеля на Подолі. Розташована на вулиці Хорива, 2-А, 2-Б, 2-Д поруч із церквою Миколи Притиска, позаду Житнього ринку.
Наказом Міністерства культури України № 869 від 15 жовтня 2014 року будівлі внесені до обліку пам'яток архітектури місцевого значення (охоронний номер № 955/1-Кв і № 955/2-Кв).
Будинок № 2-Б (1830) — одна з небагатьох споруд в Києві доби класицизму. Прибутковий будинок (№ 2-А) — характерний зразок житлово-торговельної споруди Подолу межі XIX—ХХ сторіч.
Станом на 2020 рік, садиба перебуває на межі знищення.

## Історія ділянки
З 1660 року в садибі, яка об'єднувала тоді ділянки № 2 і 4, стояла кам'яниця Сави Туптала, соратника Богдана Хмельницького. Після великої пожежі 1811 року виокремлену ділянку № 2 надали купцю першої гільдії Павлові Лобкові і його дружині Дар'ї. У 1831—1832 роках купець третьої гільдії Федір Курлюков викупив ділянки за борги власників і знову об'єднав в одну. Близько 1836 року він розібрав значно пошкоджений пожежею будинок Туптала і спорудив новий.
1867 року частину садиби, а саме ділянку № 2, викупив В. Барщевський. На цьому місці розташовувались одноповерховий цегляні будинок і крамниці. 1874 року купець Псахій Поляков орендував будинки за умови їх відновлення. Згодом він придбав їх. 1886 року наступний власник міщанин В. Кадацький продав ділянку І. Дмитрієву. У цей час велись будівельні роботи за проєктом архітектора Володимира Ніколаєва.
1895 року у подвір'ї за проєктом архітектора Олександра Кривошеєва звели двоповерховий флігель у цегляному стилі.
1898 року садибу заклали у заставу банку. 1905 року її викупив Бася Янкович Покрас. 1916 року його син продав Л. Буху. Останньою власницею була дружина васильківського купця Б.-Е. Лишак.
1922 року більшовики остаточно націоналізували садибу. Розташовані поруч із Житнім ринком будинки у різні роки займали бакалійна, бублична крамниця, олійня зі складом, слюсарна майстерня, майстерня ремонту взуття, перукарня, а флігель — кондитерська фабрика.
У 1991 році в чотириповерховому будинку № 2-А провели ремонтні роботи.

## Архітектура

### Головний будинок №2-Б
Двоповерхову, цегляну, прямокутну в плані будівлю спорудили за зразковим проєктом у 1830-х роках і перебудували 1875 року. 1897 року надбудували поверх.
Композиція ритмічна. Вікна підкреслені клинчастими сандриками і фланковані лізенами.
Фільонки та фриз орнаментовані поребриком.
Зліва — в'їзд на подвір'я. Дворовий фасад акцентовано ризалітом з горищем.

### Прибутковий будинок №2-А
Чотириповерхову цегляну, тиньковану, пофарбовану споруду з підвалом і бляшаним дахом збудували 1897 року.
Симетрична композиція фасаду акцентована двома ризалітами. Чоловий і бічний (орієнтований на будинок № 4/9) фасади оформлені у цегляному стилі. Із цегли сформовано декоративні елементи: зубчики, модульйони, рустування.
Вікна мають прямокутні й півциркульні прорізи. Первісно на першому поверсі планувались великі вітрини. Простір міжвіконня на рівні другого—третього поверхів декорований здвоєними пілястрами. Підвіконня і фриз під карнизом орнаментовані поребриком.

### Флігель (№2-Д)
1895 року в глибині садиби спорудили двоповерхову цегляну, Г-подібну будівлю. Флігель — елемент традиційної подільської садиби.

## Знищення пам'ятки
Восени 2010 року Подільська районна рада залучила приватне підприємство «Конвалія-Нерухомість» до реконструкції непридатних для проживання будівель на вулиці Хорива, 2, загальною площею 3109,7 квадратних метра.
Цю фірму заснувала у серпні 2010 року юристка Вікторія Рогач. Керівником став Роман Шингур. Реєстрацію більшості договорів фірми щодо купівлі-продажу квартир здійснювала нотаріус Катерина Охендовська, дружина колишнього глави Центральної виборчої комісії України Михайла Охендовського. Шингур мав спільний бізнес з Охендовським, а також з Олегом Шевчуком, керівником юридичної фірми «Проксен», яка 1990 року отримала від Міністерства юстиції ліцензію № 1 на здійснення юридичної практики. З її діяльністю окрім Шингура, Рогач й Охендовського пов'язані також голова Вищої кваліфікаційної комісії суддів і співзасновник цієї фірми Сергій Козьяков, колишній заступник глави адміністрації президента Олексій Філатов і радник мера Києва Віталія Кличка Сергій Левада.
15 жовтня 2014 року Міністерство культури України внесло будинки комплексу до Державного реєстру нерухомих пам'яток України як пам'ятки архітектури місцевого значення (охоронний № 955/1-Кв і № 955/2-Кв).
У січні 2015 року фірма отримала від департаменту земельних ресурсів міської державної адміністрації дозвіл реконструювати будинки під офісно-торговельний комплекс з підземним паркінгом, щоб згодом взяти їх в оренду на 25 років. Забудовник відселив мешканців і викупив нежитлові приміщення.
Водночас «Конвалія-Нерухомість» оскаржила в суді рішення про внесення будинків до обліку пам'яток архітектури. 15 травня 2015 року Окружний адміністративний суд міста Києва скасував наказ Міністерство культури України, щоб дозволити знищити пам'ятку і звести комерційний об'єкт. Оскільки міністерство не зняло будівлі з обліку, 9 липня 2019 року суд повторно задовольнив позов забудовника.
На початку 2022 року Північний апеляційний господарський суд Києва наклав арешт на садибу та заборонив її продавати власникові. Проте вже в серпні того ж року цей же суд скасував власне рішення та повернув комплекс пам'яток у власність «Конвалія-Нерухомість».
Це рішення було оскаржено у Верховному Суді, який 5 жовтня 2022 року зобов'язав апеляційну інстанцію розглянути позов по суті ще раз.
На останньому засіданні 18 січня 2023 року Касаційний адміністративний суд скасував рішення ОАСК про позбавлення Садиби Дмитрієва статусу пам'ятки та повернув її у власність громади. За час судових процесів «Конвалія-Нерухомість» не здійснювала жодних робіт із реконструкції будівель, попри умови інвестиційного проєкту, натомість було розібрано покрівлі та частково демонтовано вікна.
Історики і громадськість міста наголошують, що незалежно від рішення суду вулиця Хорива — заповідна зона, об'єкти якої перебувають під суворою охороною. На ній дозволяються лише «виявлення та підсилення історичної складової, з дозволу відповідних уповноважених органів охорони культурної спадщини».
До того ж поруч розташований Флорівський монастир, пам'ятка архітектури національного значення. Його статус вимагає зберегти територію від «дисгармонійних втручань» з боку забудовників.

## Галерея
- Руїни будинку № 2-А
- Занедбані будинки № 2-А і 2-Б

title: Хорива, 2

wikitext:
{{визначна пам'ятка
| статус                  = пам'ятка архітектури (охоронний номер 955/1-Кв і № 955/2-Кв)
| адреса                  = [[вулиця Хорива]], 2
| початок будівництва     = 1830
| закінчення будівництва  = 1910-і
| відомі мешканці         =
| карта                   = Київ
}}
'''Сади́ба на Хори́ва''' (також «садиба Дмитрієва») — комплекс XIX сторіччя, який складається із двох житлових будинків й одного флігеля на [[Поділ|Подолі]]. Розташована на [[Вулиця Хорива|вулиці Хорива]], 2-А, 2-Б, 2-Д поруч із [[Церква Миколи Притиска|церквою Миколи Притиска]], позаду [[Житній ринок|Житнього ринку]].

Наказом Міністерства культури України № 869 від 15 жовтня 2014 року будівлі внесені до обліку [[Пам'ятка архітектури|пам'яток архітектури]] місцевого значення (охоронний номер № 955/1-Кв і № 955/2-Кв)<ref name="Наказ">[https://zakon.rada.gov.ua/rada/show/v0869734-14 Наказ МКУ «Про занесення об'єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України»]</ref>.

Будинок № 2-Б (1830) — одна з небагатьох споруд в Києві доби [[класицизм]]у. Прибутковий будинок (№ 2-А) — характерний зразок житлово-торговельної споруди Подолу межі XIX—ХХ сторіч{{sfn|Садиба на Хорива, 2|2011|с=1823}}.

Станом на 2020 рік, садиба перебуває на межі знищення.

== Історія ділянки ==
[[Файл:Хорива, 2 і 2б (1948).jpg|міні|ліворуч|250пкс|[[Церква Миколи Притиска]] (зліва), будинки № 2-А і 2-Б (справа). Фото 1940-х]]
З 1660 року в садибі, яка об'єднувала тоді ділянки № 2 і 4, стояла [[кам'яниця Сави Туптала]], соратника [[Богдан Хмельницький|Богдана Хмельницького]]. Після [[Подільська пожежа|великої пожежі 1811 року]] виокремлену ділянку № 2 надали купцю першої гільдії Павлові Лобкові і його дружині Дар'ї. У 1831—1832 роках купець третьої гільдії Федір Курлюков викупив ділянки за борги власників і знову об'єднав в одну. Близько 1836 року він розібрав значно пошкоджений пожежею будинок Туптала і спорудив новий.

1867 року частину садиби, а саме ділянку № 2, викупив В. Барщевський. На цьому місці розташовувались одноповерховий цегляні будинок і крамниці. 1874 року купець Псахій Поляков орендував будинки за умови їх відновлення. Згодом він придбав їх. 1886 року наступний власник міщанин В. Кадацький продав ділянку І. Дмитрієву. У цей час велись будівельні роботи за проєктом архітектора [[Ніколаєв Володимир Миколайович|Володимира Ніколаєва]].

1895 року у подвір'ї за проєктом архітектора [[Кривошеєв Олександр Степанович|Олександра Кривошеєва]] звели двоповерховий флігель у [[Цегляний стиль|цегляному стилі]]{{sfn|Садиба на Хорива, 2|2011|с=1822}}.

1898 року садибу заклали у заставу банку. 1905 року її викупив Бася Янкович Покрас. 1916 року його син продав Л. Буху. Останньою власницею була дружина васильківського купця Б.-Е. Лишак<ref>[https://oldkiev.top/horiva/index.html?x=115&y=47#pu1 Список власників вулиці Хорива (1882—1914)]</ref>.

1922 року [[більшовики]] остаточно [[націоналізація|націоналізували]] садибу. Розташовані поруч із [[Житній ринок|Житнім ринком]] будинки у різні роки займали бакалійна, бублична крамниця, олійня зі складом, слюсарна майстерня, майстерня ремонту взуття, перукарня, а флігель — кондитерська фабрика.

У 1991 році в чотириповерховому будинку № 2-А провели ремонтні роботи{{sfn|Садиба на Хорива, 2|2011|с=1823}}.

== Архітектура ==

=== Головний будинок № 2-Б ===
[[Файл:Хорива, 2-б (2020-02-12).jpg|міні|ліворуч|250пкс|Будинок № 2-Б]]
Двоповерхову, цегляну, прямокутну в плані будівлю спорудили за зразковим проєктом у 1830-х роках і перебудували 1875 року. 1897 року надбудували поверх.

Композиція ритмічна. Вікна підкреслені клинчастими [[сандрик]]ами і [[фланкування|фланковані]] [[лізена]]ми.
[[Фільонка|Фільонки]] та [[фриз]] орнаментовані [[поребрик]]ом.

Зліва — в'їзд на подвір'я. Дворовий фасад акцентовано [[ризаліт]]ом з [[горище]]м{{sfn|Садиба на Хорива, 2|2011|с=1823}}.

=== Прибутковий будинок № 2-А ===
[[Файл:Хорива, 2 і 2б (1935).jpg|міні|250пкс|Будинок № 2-А. Фото 1935]]
Чотириповерхову цегляну, тиньковану, пофарбовану споруду з підвалом і бляшаним дахом збудували 1897 року.

Симетрична композиція фасаду акцентована двома [[ризаліт]]ами. Чоловий і бічний (орієнтований на будинок № 4/9) фасади оформлені у [[Цегляний стиль|цегляному стилі]]. Із цегли сформовано декоративні елементи: зубчики, [[модульйон]]и, [[руст]]ування.

Вікна мають прямокутні й півциркульні прорізи. Первісно на першому поверсі планувались великі вітрини. Простір міжвіконня на рівні другого—третього поверхів декорований здвоєними [[пілястра]]ми. Підвіконня і фриз під карнизом орнаментовані [[поребрик]]ом{{sfn|Садиба на Хорива, 2|2011|с=1823}}.

=== Флігель (№ 2-Д) ===
1895 року в глибині садиби спорудили двоповерхову цегляну, Г-подібну будівлю. Флігель — елемент традиційної подільської садиби{{sfn|Садиба на Хорива, 2|2011|с=1823}}.

== Знищення пам'ятки ==
Восени 2010 року Подільська районна рада залучила приватне підприємство «Конвалія-Нерухомість» до реконструкції непридатних для проживання будівель на вулиці Хорива, 2, загальною площею 3109,7 квадратних метра.

Цю фірму заснувала у серпні 2010 року юристка Вікторія Рогач. Керівником став Роман Шингур. Реєстрацію більшості договорів фірми щодо купівлі-продажу квартир здійснювала нотаріус Катерина Охендовська, дружина колишнього глави [[Центральна виборча комісія України|Центральної виборчої комісії України]] [[Охендовський Михайло Володимирович|Михайла Охендовського]]. Шингур мав спільний бізнес з Охендовським, а також з Олегом Шевчуком, керівником юридичної фірми «Проксен», яка 1990 року отримала від Міністерства юстиції ліцензію № 1 на здійснення юридичної практики. З її діяльністю окрім Шингура, Рогач й Охендовського пов'язані також голова [[Вища кваліфікаційна комісія суддів України|Вищої кваліфікаційної комісії суддів]] і співзасновник цієї фірми Сергій Козьяков, колишній заступник глави адміністрації президента [[Філатов Олексій Валерійович|Олексій Філатов]] і радник мера Києва Віталія Кличка Сергій Левада<ref name="Гроші">[http://nashigroshi.org/2019/07/17/pov-iazana-z-okhendovs-kym-firma-vyluchyla-z-reiestru-pam-iatok-try-budynky-na-podoli-pid-budivnytstvo-kompleksu/ Пов'язана з Охендовським фірма вилучила з реєстру пам'яток три будинки на Подолі під будівництво комплексу]</ref>.

15 жовтня 2014 року Міністерство культури України внесло будинки комплексу до Державного реєстру нерухомих пам'яток України як пам'ятки архітектури місцевого значення (охоронний № 955/1-Кв і № 955/2-Кв)<ref name="Наказ"/>.

У січні 2015 року фірма отримала від департаменту земельних ресурсів [[Київська міська державна адміністрація|міської державної адміністрації]] дозвіл реконструювати будинки під офісно-торговельний комплекс з підземним паркінгом, щоб згодом взяти їх в оренду на 25 років. Забудовник відселив мешканців і викупив нежитлові приміщення.

Водночас «Конвалія-Нерухомість» оскаржила в суді рішення про внесення будинків до обліку пам'яток архітектури. 15 травня 2015 року [[Окружний адміністративний суд міста Києва]] скасував наказ Міністерство культури України, щоб дозволити знищити пам'ятку і звести комерційний об'єкт. Оскільки міністерство не зняло будівлі з обліку, 9 липня 2019 року суд повторно задовольнив позов забудовника<ref>[http://reyestr.court.gov.ua/Review/44719564 Постанова Окружного суду № 826/5932/15 від 15 травня 2015 року]</ref>.

На початку 2022 року Північний апеляційний господарський суд Києва наклав арешт на садибу та заборонив її продавати власникові. Проте вже в серпні того ж року цей же суд скасував власне рішення та повернув комплекс пам'яток у власність «Конвалія-Нерухомість».

Це рішення було оскаржено у [[Верховний Суд|Верховному Суді]], який 5 жовтня 2022 року зобов'язав [[Апеляція|апеляційну]] інстанцію розглянути позов по суті ще раз.

На останньому засіданні 18 січня 2023 року Касаційний адміністративний суд скасував рішення [[ОАСК]] про позбавлення Садиби Дмитрієва статусу пам'ятки та повернув її у власність громади. За час судових процесів «Конвалія-Нерухомість» не здійснювала жодних робіт із реконструкції будівель, попри умови інвестиційного проєкту, натомість було розібрано покрівлі та частково демонтовано вікна.<ref>[https://bzh.life/ua/gorod/sadibu-dmitrieva-ostatochno-povernuli-u-vlasnist-gromadi/ Садибу Дмитрієва остаточно повернули у власність громади]</ref>

Історики і громадськість міста наголошують, що незалежно від рішення суду вулиця Хорива — заповідна зона, об'єкти якої перебувають під суворою охороною. На ній дозволяються лише «виявлення та підсилення історичної складової, з дозволу відповідних уповноважених органів охорони культурної спадщини».

До того ж поруч розташований [[Вознесенський Флорівський жіночий монастир УПЦ|Флорівський монастир]], пам'ятка архітектури національного значення. Його статус вимагає зберегти територію від «дисгармонійних втручань» з боку забудовників<ref>[https://kyivcity.gov.ua/news/zabudovnik_namagayetsya_znesti_istorichnu_sadibu_na_podoli/ Забудовник намагається знести історичну садибу на Подолі]</ref><ref>[https://hmarochos.kiev.ua/2020/02/11/zabudovnyk-sudytsya-za-znesennya-istorychnoyi-sadyby-na-podoli/ Забудовник судиться за знесення історичної садиби на Подолі]</ref>.

== Галерея ==
<gallery mode="packed" heights="180">
Хорива, 2 фасад (2020-02-12).jpg|Руїни будинку № 2-А
Хорива, 2 і 2б (2020-02-12).jpg|Занедбані будинки № 2-А і 2-Б
</gallery>

== Див. також ==
* [[Кам'яниця Сави Туптала]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* {{книга|автор= Мокроусова  Олена|частина= Садиба на Хорива, 2|посилання частина= http://new.pamyatky.kiev.ua/streets/horiva/sadiba-19-st|заголовок=Звід пам'яток історії та культури України. [https://ia601503.us.archive.org/19/items/3_20200531/Звід%20пам'яток%20т%203%20%28С-Я%29.pdf Київ: С — Я]|оригінал= |посилання= |відповідальний=П. Тронько та ін. |видання= |місце={{К.}} |видавництво= |рік=2011|том= |сторінки= 1822—1823|сторінок= 633|серія= |isbn=|тираж=|ref = Садиба на Хорива, 2}}

{{Садиби Києва}}
{{Київські прибуткові будинки}}
{{ВП-портали|Архітектура|Київ}}

[[Категорія:Споруди Подолу]]
[[Категорія:Визначні місця Києва]]
[[Категорія:Пам'ятки архітектури Подільського району]]
[[Категорія:Прибуткові будинки Києва]]
[[Категорія:Пам'ятки архітектури України місцевого значення в Києві]]

title: Хорива, 2

Статус спадщини: пам'ятка архітектури місцевого значення України і пам'ятка історії місцевого значення України

Країна: Україна : ISO3166-1 alpha-3: UKR ; ISO3166-1 цифровий: 804 ;

Розташування: Київ

Архітектурний стиль: цегляний стиль

Архітектор: Кривошеєв Олександр Степанович і Володимир Ніколаєв

Адреса: вулиця Хорива , 2


text:
# Anni 1620
Gli anni 1620 sono il decennio che comprende gli anni dal 1620 al 1629 inclusi.

## Eventi, invenzioni e scoperte
- Il compasso viene utilizzato nella navigazione
- Pubblicazione tavole logaritmiche di Gunter
- Manfredonia 1620 (antica città della Puglia) viene saccheggiata dai turchi.
- 18 luglio 1620: nel corso della notte i cattolici valtellinesi, aizzati da fanatici predicatori, attaccano e uccidono tutti i protestanti locali, oltre 600. L'evento verrà ricordato come il Sacro Macello di Valtellina.
- 15 agosto 1620: dal porto di Plymouth parte la Mayflower, la nave con a bordo William Bradford e il gruppo dei Padri Pellegrini diretti in America del Nord.
- 8 novembre 1620 - Guerra dei trent'anni: vittoria imperiale nella battaglia della Montagna Bianca
- 9 febbraio 1621: elezione di Papa Gregorio XV
- 5 aprile 1621: la nave Mayflower (Padri Pellegrini) salpa da Plymouth, Massachusetts per far ritorno in Gran Bretagna.
- 12 marzo: 1622 canonizzazione di Ignazio di Loyola, fondatore della Compagnia di Gesù - Filippo Neri - Francesco Saverio - Teresa d'Avila - Isidoro l'Agricoltore.
- John Heminge e Henry Condell pubblicano Mr. William Shakespeare's Comedies, Histories & Tragedies, la prima raccolta completa delle opere teatrali di William Shakespeare.
- Roma, 6 agosto 1623: viene eletto Papa il cardinale Barberini con il nome di Urbano VIII.
- 6 agosto 1623: Battaglia di Stadtlohn
- 20 agosto 1623: alla fortezza di Burgstall (Franconia) si scontrano svedesi e bavaresi in una battaglia terrestre durante la Guerra dei trent'anni.
- Roma, ottobre 1623: viene pubblicato il trattato Il Saggiatore di Galileo Galilei.
- Costruzione del primo sottomarino da parte di Cornelius Drebbel
- Fondazione di New York da parte degli olandesi col nome di Nieuw Amsterdam (Nuova Amsterdam)
- Marco Antonio de Dominis pubblica il trattato Euripus, seu de fluxu et refluxu maris sententia, sulla spiegazione del fenomeno delle maree, probabilmente derivato dall'opera di Seleuco di Babilonia.
- Composizione di "Tancredi e Clorinda" da parte di Claudio Monteverdi.
- La città di Argenta (FE) venne completamente distrutta da un violento terremoto.
- Epidemia di peste a Palermo
- Con la sua opera De iure belli ac pacis il giurista olandese Ugo Grozio segna la nascita del moderno diritto internazionale.
- L'Avorio Barberini è venduto da Nicolas-Claude Fabri de Peiresc al cardinale Francesco Barberini.
- 3 maggio 1626: risolto il lungo conflitto tra le famiglie abruzzesi Pica e Bonanni.
- Una spedizione piratesca ottomana raggiunge l'Islanda sotto il comando di Murat Reis, governatore di Oualidia; tra il 20 giugno e il 19 luglio fa schiavi tra i 400 e gli 800 islandesi. In Islanda tale avvenimento è ricordato come Tyrkjaránið.
- 30 luglio 1627 – Tavoliere delle Puglie: il terremoto della Capitanata provoca molte migliaia di morti, immani distruzioni nonché un maremoto in Adriatico.
- 30 dicembre 1627 – Venezia: il doge della Repubblica di Venezia, Giovanni I Corner (1551-1629, in carica dal 1625), tenta di assassinare il rivale politico Renier Zen in un agguato sotto la porta di casa. Zen scampa all'omicidio gettandosi in un canale.
- Muore in Polonia, nella foresta di Jaktorów, l'ultimo esemplare di uro visto vivo.
- 17 gennaio 1628 – Mantova: Carlo di Nevers prende possesso del ducato causando lo scoppio di una guerra di successione.
- 10 agosto 1628 – Stoccolma: viaggio inaugurale del galeone Regalskeppet Vasa, che affonda dopo poche ore.
- 28 ottobre 1628: capitolazione della piazzaforte di La Rochelle. Fine dell'autonomia militare degli Ugonotti francesi.
- 11 novembre 1628: a Milano vi è la rivolta del pane, chiamata anche giornata di san Martino nella quale i cittadini assaltano i forni del pane a causa di una grave carestia (l'episodio è descritto nei Promessi Sposi).
- Girolamo Frescobaldi si trasferisce a Firenze con la famiglia.
- Il parlamento inglese formula la "Petizione dei diritti" ed è sciolto dal re Carlo I.
- William Harvey pubblica Exercitatio Anatomica de Motu Cordis et Sanguinis in Animalibus, risultato delle sue ricerche sulla circolazione del sangue.
- Grave carestia in Friuli
- Editto di grazia

## Personaggi
- 21 luglio 1620: Nasce l'astronomo francese Jean Picard

wikiname: itwiki

title: Anni 1620

in_language: it

wikitext:
{{Decennio|162}}

== Eventi, invenzioni e scoperte ==
*Il compasso viene utilizzato nella navigazione
*Pubblicazione tavole logaritmiche di [[Edmund Gunter|Gunter]]
*[[Manfredonia]] 1620 (antica città della [[Puglia]]) viene saccheggiata dai [[turchi ottomani|turchi]].
*[[18 luglio]] 1620: nel corso della notte i cattolici [[Valtellina|valtellinesi]], aizzati da fanatici predicatori, attaccano e uccidono tutti i protestanti locali, oltre 600. L'evento verrà ricordato come il [[Sacro macello|Sacro Macello di Valtellina]].
*[[15 agosto]] 1620: dal porto di [[Plymouth]] parte la ''[[Mayflower]]'', la nave con a bordo [[William Bradford (governatore)|William Bradford]] e il gruppo dei [[Padri Pellegrini]] diretti in [[America del Nord]].
*[[8 novembre]] 1620 - [[Guerra dei trent'anni]]: vittoria imperiale nella [[battaglia della Montagna Bianca]]
*[[9 febbraio]] 1621: elezione di [[Papa Gregorio XV]]
*[[5 aprile]] 1621: la nave [[Mayflower]] ([[Padri Pellegrini]]) salpa da [[Plymouth]], [[Massachusetts]] per far ritorno in [[Gran Bretagna]].
*[[12 marzo]]: 1622 canonizzazione di [[Ignazio di Loyola]], fondatore della [[Compagnia di Gesù]] - [[Filippo Neri]] - Francesco Saverio - Teresa d'Avila - [[Isidoro l'Agricoltore]].
*John Heminge e Henry Condell pubblicano ''Mr. William Shakespeare's Comedies, Histories & Tragedies'', la prima raccolta completa delle opere teatrali di [[William Shakespeare]].
*[[Roma]], [[6 agosto]] 1623: viene eletto Papa il cardinale Barberini con il nome di [[Urbano VIII]].
*[[6 agosto]] 1623: [[Battaglia di Stadtlohn]]
*[[20 agosto]] 1623: alla [[fortezza]] di [[Burgstall (Franconia)]] si scontrano svedesi e bavaresi in una battaglia terrestre durante la [[Guerra dei trent'anni]].
*[[Roma]], [[ottobre]] 1623: viene pubblicato il trattato ''[[Il Saggiatore (Galileo)|Il Saggiatore]]'' di [[Galileo Galilei]].
*Costruzione del primo [[sottomarino]] da parte di [[Cornelius Drebbel]]
*Fondazione di [[New York]] da parte degli [[Paesi Bassi|olandesi]] col nome di ''Nieuw Amsterdam'' ([[Nuova Amsterdam]])
*[[Marco Antonio de Dominis]] pubblica il trattato ''Euripus, seu de fluxu et refluxu maris sententia'', sulla spiegazione del fenomeno delle [[marea|maree]], probabilmente derivato dall'opera di [[Seleuco di Seleucia|Seleuco di Babilonia]].
*Composizione di "[[Il combattimento di Tancredi e Clorinda|Tancredi e Clorinda]]" da parte di [[Claudio Monteverdi]].
*La città di [[Argenta]] ([[Provincia di Ferrara|FE]]) venne completamente distrutta da un [[Terremoto di Argenta del 1624|violento terremoto]].
*Epidemia di [[peste]] a [[Palermo]]
*Con la sua opera ''[[De iure belli ac pacis]]'' il giurista olandese [[Ugo Grozio]] segna la nascita del moderno [[diritto internazionale]].
* L'[[Avorio Barberini]] è venduto da [[Nicolas-Claude Fabri de Peiresc]] al cardinale [[Francesco Barberini (cardinale 1623)|Francesco Barberini]].
* [[3 maggio]] 1626: risolto il lungo conflitto tra le famiglie abruzzesi [[Pica (famiglia)|Pica]] e [[Bonanni (famiglia abruzzese)|Bonanni]].
*Una spedizione [[Pirateria|piratesca]] [[Impero ottomano|ottomana]] raggiunge l'[[Islanda]] sotto il comando di [[Jan Janszoon|Murat Reis]], governatore di [[Oualidia]]; tra il [[20 giugno]] e il [[19 luglio]] fa [[Schiavitù|schiavi]] tra i 400 e gli 800 islandesi. In Islanda tale avvenimento è ricordato come ''[[Rapimenti turchi in Islanda|Tyrkjaránið]].''
*[[30 luglio]] 1627 – [[Tavoliere delle Puglie]]: il [[terremoto della Capitanata del 1627|terremoto della Capitanata]] provoca molte migliaia di morti, immani distruzioni nonché un maremoto in [[Adriatico]].
*[[30 dicembre]] 1627 – [[Venezia]]: il [[Dogi della Repubblica di Venezia|doge]] della [[Repubblica di Venezia]], [[Giovanni I Corner]] ([[1551]]-[[1629]], in carica dal [[1625]]), tenta di assassinare il rivale politico [[Renier Zen]] in un agguato sotto la porta di casa. Zen scampa all'omicidio gettandosi in un canale.
*Muore in [[Polonia]], nella [[foresta]] di [[Jaktorów]], l'ultimo esemplare di [[Bos taurus primigenius|uro]] visto vivo.
*[[17 gennaio]] 1628 – [[Mantova]]: [[Carlo I di Gonzaga-Nevers|Carlo di Nevers]] prende possesso del [[ducato di Mantova|ducato]] causando lo scoppio di una [[Guerra di successione di Mantova e del Monferrato|guerra di successione]].
*[[10 agosto]] 1628 – [[Stoccolma]]: viaggio inaugurale del galeone [[Vasa (galeone)|Regalskeppet Vasa]], che affonda dopo poche ore.
*[[28 ottobre]] 1628: capitolazione della piazzaforte di [[La Rochelle]]. Fine dell'autonomia militare degli [[Ugonotti]] [[Francia|francesi]].
*[[11 novembre]] 1628: a [[Milano]] vi è la [[rivolta del pane]], chiamata anche giornata di [[Martino di Tours|san Martino]] nella quale i cittadini assaltano i forni del pane a causa di una grave carestia (l'episodio è descritto nei ''[[I promessi sposi|Promessi Sposi]]'').
*[[Girolamo Frescobaldi]] si trasferisce a [[Firenze]] con la famiglia.
*Il [[Parlamento del Regno Unito|parlamento inglese]] formula la "Petizione dei diritti" ed è sciolto dal re [[Carlo I d'Inghilterra|Carlo I]].
*[[William Harvey]] pubblica ''Exercitatio Anatomica de Motu Cordis et Sanguinis in Animalibus'', risultato delle sue ricerche sulla [[Apparato circolatorio|circolazione del sangue]].
*Grave [[carestia]] in [[Friuli]]
*Editto di grazia

== Personaggi ==
*21 luglio 1620: Nasce l'astronomo francese [[Jean Picard]]

== Altri progetti ==
{{interprogetto}}

{{Portale|storia}}

[[Categoria:Decenni del XVII secolo| 03]]


text:
# Achmed Karamat Ali
Achmed Gurshaid Karamat Ali (Paramaribo, 15 juli 1930 – aldaar, 22 april 2016) was een Surinaams jurist en politicus.

## Biografie
Hij studeerde aan de Hendrikschool in Paramaribo en vervolgde zijn middelbare school in Amsterdam waarna hij rechten studeerde aan de Vrije Universiteit Amsterdam. Na daar te zijn afgestudeerd werd Karamat Ali in 1959 juridisch adviseur bij het ministerie van Justitie en Politie. Hij werd namens de Nationale Partij Suriname (NPS) gekozen als lid van de Staten van Suriname en is ook vicevoorzitter van dat parlement geweest. In 1971 werd hij lid van de Surinaamse sectie van de koninkrijkscommissie. Verder was hij werkzaam op het Bureau Wetgeving voor hij in 1973 minister werd van Openbare Werken en Verkeer in het eerste kabinet onder leiding van premier Arron. Na de verkiezingen van 1977 behield hij die functie tot in februari 1980 met de Sergeantencoup de regering werd afgezet.
Na die staatsgreep werd hij opgepakt en ervan beschuldigd voor ongeveer vijf miljoen gulden verduisterd te hebben, waarbij zijn zaak behandeld werd door een bijzonder gerechtshof. In januari 1981 werd hij vanwege corruptie onder andere veroordeeld tot tweeënhalf jaar gevangenisstraf.

wikiname: nlwiki

title: Achmed Karamat Ali

in_language: nl

wikitext:
'''Achmed Gurshaid Karamat Ali''' ([[Paramaribo]], [[15 juli]] [[1930]] – aldaar, [[22 april]] [[2016]]) was een [[Suriname|Surinaams]] jurist en politicus.

== Biografie ==
Hij studeerde aan de [[Hendrikschool]] in Paramaribo en vervolgde zijn middelbare school in [[Amsterdam]] waarna hij rechten studeerde aan de [[Vrije Universiteit Amsterdam]]. Na daar te zijn afgestudeerd werd Karamat Ali in 1959 juridisch adviseur bij het [[ministerie van Justitie en Politie]]. Hij werd namens de [[Nationale Partij Suriname]] (NPS) gekozen als lid van de [[Staten van Suriname]] en is ook vicevoorzitter van dat parlement geweest. In 1971 werd hij lid van de Surinaamse sectie van de koninkrijkscommissie. Verder was hij werkzaam op het Bureau Wetgeving voor hij in 1973 minister werd van Openbare Werken en Verkeer in het eerste kabinet onder leiding van premier [[Henck Arron|Arron]]. Na de [[Surinaamse parlementsverkiezingen 1977|verkiezingen van 1977]] behield hij die functie tot in februari 1980 met de [[Sergeantencoup]] de regering werd afgezet.

Na die staatsgreep werd hij opgepakt en ervan beschuldigd voor ongeveer vijf miljoen gulden [[Verduistering (misdrijf)|verduisterd]] te hebben, waarbij zijn zaak behandeld werd door een bijzonder gerechtshof.<ref>[http://leiden.courant.nu/index.php?page=0&mod=krantresultaat&q=Karamat+Ali&datering=12%2F1980&krant=&qt=paragraaf&pagina=&sort=datum+desc%2Ckrant+desc%2Cpagina+desc Nieuwe Leidsche Courant & Leidsch Dagblad]{{dode link|datum=september 2017 |bot=InternetArchiveBot }} (december 1980)</ref> In januari 1981 werd hij vanwege [[corruptie]] onder andere veroordeeld tot tweeënhalf jaar gevangenisstraf.<ref>[http://www.archiefleeuwardercourant.nl/vw/article.do?id=LC-19810130-1005&vw=org&lm=karamat%2Cali%2CDVHN%2CAMB%2CBCH%2CBNH%2CBRU%2CDAM%2CDRC%2CEMS%2CFEA%2CFKC%2CFRC%2CFRI%2CGBS%2CGZB%2CHAH%2CHEC%2CHOH%2CHSK%2CHWB%2CJCH%2CKHN%2CKLA%2CKSK%2CKVF%2CKVH%2CMCK%2CMDW%2CMFH%2CMOH%2CNDC%2CNOF%2CNOK%2CNOL%2CNPD%2CNVHN%2CNVP%2CPEK%2CROJ%2CSBO%2CSNB%2CSSN%2CSSP%2CTAC%2CVEE%2CWEZ%2CWKL%2CWKW%2CZFH%2CZOH%2CLC Oud-minister in Suriname veroordeeld wegens corruptie] (Leeuwarder Courant, 30 januari 1981)</ref>

{{Appendix}}
{{Opvolging
| lijst = [[Lijst van Surinaamse ministers van Openbare Werken|Minister van Openbare Werken en Verkeer]]<br />1973 - 1980
| vorige = [[Rudy Goossen|R.H. Goossen]]
| volgende = [[Nazier Ataoellah|M.N. Ataoellah]]
}}

{{DEFAULTSORT:Karamat Ali, Achmed}}
[[Categorie:Lid van de Staten van Suriname]]
[[Categorie:Surinaams minister]]


text:
# تل لومبرت
تل لومبرت، هو جبل يقع في جبال كاتسكيل في نيويورك غرب دلهي. يقع تل دانك في الجنوب الغربي، ويقع الكوبل جنوبًا، ويقع تل جانسون غرب تل اللومبيرت.

wikiname: arwiki

title: تل لومبرت

in_language: ar

wikitext:
{{يتيمة|تاريخ=أبريل 2021}}
{{Infobox mountain
| name = تل لومبرت
| photo =
| photo_caption =
| elevation = {{حول|2188|ft}}
| elevation_ref =
| listing =
| location = [[قرية دلهي (نيويورك)|قرية دلهي]], [[نيويورك (ولاية)|نيويورك]], U.S.
| range =
| coordinates =
| range_coordinates =
| coordinates_ref =<ref name="gnis">{{cite gnis
  | id = 956149
  | name = Lumbert Hill
  | accessdate = 2018-04-05 }}</ref>
| topo = [[هيئة المساحة الجيولوجية الأمريكية|USGS]] ''Treadwell''
| map = New York#USA
| map_caption = Location of Lumbert Hill within New York
| type =
| age =
| first_ascent =
| easiest_route =
}}

'''تل لومبرت،''' هو جبل يقع في جبال كاتسكيل في نيويورك غرب دلهي. يقع تل دانك في الجنوب الغربي، ويقع الكوبل جنوبًا، ويقع تل جانسون غرب تل اللومبيرت.

==انظر أيضًا==
* [[تل لوتون]]
* [[تل موزان]]
* [[تل أبيب]]

==المراجع==
{{مراجع}}
{{شريط بوابات|جبال|الولايات المتحدة}}

{{بذرة جبل في الولايات المتحدة}}

[[تصنيف:جبال مقاطعة ديلوير (نيويورك)]]
[[تصنيف:جبال ولاية نيويورك]]

title: معلومات عامة

البلد: الولايات المتحدة

المكان: قرية دلهي, نيويورك, U.S.

title: الجغرافيا

title: علم الأرض

النوع: جبل


text:
# Суппичи, Альберто
Альбе́рто Ора́сио Суппи́чи (исп. Alberto Horacio Suppici; 20 ноября 1898, Колония-дель-Сакраменто — 21 июня 1981, Монтевидео) — уругвайский футбольный тренер, приведший сборную Уругвая к победе на первом чемпионате мира 1930 года.

## Биография
Футболом занимался с юношеского возраста, когда стал играть за детские и молодёжные команды «Насьоналя», за основу которого играл в 1915—1923 годах. В 18 лет основал в родном городе клуб «Пласа Колония». Затем работал преподавателем физической культуры.
В 1922—1923 годах в период раскола уругвайского футбола Суппичи возглавлял сборную Уругвая, представлявшую Федерацию футбола Уругвая (ФУФ). Под его руководством сборная ФУФ сыграла 5 игр с Аргентиной и  одну с Чили, из которых 3 матча выиграла, 2 раза сыграла вничью и лишь в одном уступила. Затем работал с юношами в «Пеньяроле».
С 1928 года тренировал сборную Уругвая. Официально его должность в сборной Уругвая на ЧМ-30 называлась «технический директор». На том турнире в его тренерский штаб также входили Педро Ариспе, Эрнесто Фиголи, Луис Греко и Педро Оливьери.
Суппичи известен своим волевым решением отчислить в последний момент из команды суперзвезду уругвайского футбола вратаря Андреса Масали, олимпийского чемпиона 1928 года, из-за нарушения спортивного режима. Однако, это решение не повлияло на итоговый результат и Уругвай всё равно выиграл домашний чемпионат мира.
В 1935 году Суппичи три месяца руководил клубом «Сентраль» (ныне — «Сентраль Эспаньол»), однако затем вновь полностью сосредоточился на сборной Уругвая, которой руководил до 1941 года, что является одним из лучших показателей по длительности пребывания на посту главного тренера этой сборной. В 1945 году руководил «Пеньяролем» в качестве главного тренера и привёл команду к титулу чемпиона Уругвая.
Альберто Суппичи умер в Монтевидео в возрасте 82 лет. В его честь назван стадион клуба «Пласа Колония» его родного города Колония-дель-Сакраменто.

## Титулы и достижения
- Чемпион Уругвая (7): 1915, 1916, 1917, 1919, 1920, 1922, 1923 (АУФ) (как игрок)
- Чемпион Уругвая: 1945 (как тренер)
- Чемпион мира: 1930 (как тренер)

wikiname: ruwiki

title: Суппичи, Альберто

in_language: ru

wikitext:
{{другие значения термина|Суппичи|Суппичи}}
{{Футболист
 |имя              = Альберто Суппичи
 |полное имя       = Альберто Орасио Суппичи
 |изображение      = Suppici.jpg
 |прозвище         = Профессор ({{lang-es|Il Profesor}})
 |рост             = 167
 |позиция          = [[полузащитник (футбол)|полузащитник]]
 |молодёжные клубы = {{Футбольная карьера|1907—1915|{{Флаг Уругвая|20px}} [[Насьональ (футбольный клуб, Монтевидео)|Насьональ (Монтевидео)]]|}}
 |клубы            = {{Футбольная карьера|1915—1923|{{Флаг Уругвая|20px}} [[Насьональ (футбольный клуб, Монтевидео)|Насьональ (Монтевидео)]]|143 (26)}}
 |тренерские клубы = {{Футбольная карьера
  |1922—1923|{{Флаг Уругвая|20px}} [[Сборная Уругвая по футболу|Уругвай]] ([[Ассоциация футбола Уругвая|ФУФ]])|
  |1924—1927|{{Флаг Уругвая|20px}} [[Пеньяроль]]|тренер
  |1928—1932|{{Флаг Уругвая|20px}} [[Сборная Уругвая по футболу|Уругвай]]|
  |1935|{{Флаг Уругвая|20px}} [[Сентраль Эспаньол|Сентраль]]|
  |1933—1941|{{Флаг Уругвая|20px}} [[Сборная Уругвая по футболу|Уругвай]]|
  |1945|{{Флаг Уругвая|20px}} [[Пеньяроль]]|
  }}
}}
'''Альбе́рто Ора́сио Суппи́чи''' ({{lang-es|Alberto Horacio Suppici}}; {{ВД-Преамбула}}) — [[уругвай]]ский [[футбол]]ьный [[тренер]], приведший [[Сборная Уругвая по футболу|сборную Уругвая]] к победе на первом [[Чемпионат мира по футболу 1930|чемпионате мира 1930 года]].

== Биография ==
Футболом занимался с юношеского возраста, когда стал играть за детские и молодёжные команды «[[Насьональ (футбольный клуб, Монтевидео)|Насьоналя]]», за основу которого играл в 1915—1923 годах. В 18 лет основал в родном городе клуб «[[Пласа Колония]]». Затем работал преподавателем физической культуры.

В 1922—1923 годах в период раскола уругвайского футбола Суппичи возглавлял сборную Уругвая, представлявшую Федерацию футбола Уругвая (ФУФ). Под его руководством сборная ФУФ сыграла 5 игр с [[Сборная Аргентины по футболу|Аргентиной]] и  одну с [[Сборная Чили по футболу|Чили]], из которых 3 матча выиграла, 2 раза сыграла вничью и лишь в одном уступила<ref>{{cite web|url=http://www.rsssf.com/tablesu/uru-diss-intres.html|title=Uruguay International Matches Dissident Association 1922-1925|author=Martín Tabeira|date=2002-11-30|publisher=rsssf.com|lang=es|access-date=2011-09-03|archive-url=https://www.webcitation.org/65u1zvEfI?url=http://www.rsssf.com/tablesu/uru-diss-intres.html|archive-date=2012-03-04|url-status=live}}</ref>. Затем работал с юношами в [[Пеньяроль|«Пеньяроле»]].

С 1928 года тренировал сборную Уругвая. Официально его должность в [[Сборная Уругвая по футболу|сборной Уругвая]] на [[Чемпионат мира по футболу 1930|ЧМ-30]] называлась «технический директор»<ref>{{Cite web |url=http://www.sport-express.ru/art.shtml?122194 |title=Газета СПОРТ-ЭКСПРЕСС |access-date=2008-03-06 |archive-url=https://web.archive.org/web/20060627044128/http://sport-express.ru/art.shtml?122194 |archive-date=2006-06-27 |url-status=dead }}</ref>. На том турнире в его тренерский штаб также входили [[Ариспе, Педро|Педро Ариспе]], [[Фиголи, Эрнесто|Эрнесто Фиголи]], [[Греко, Луис|Луис Греко]] и [[Оливьери, Педро|Педро Оливьери]].

Суппичи известен своим волевым решением отчислить в последний момент из команды суперзвезду уругвайского футбола вратаря [[Масали, Андрес|Андреса Масали]], олимпийского чемпиона 1928 года, из-за нарушения спортивного режима. Однако, это решение не повлияло на итоговый результат и Уругвай всё равно выиграл домашний чемпионат мира.

В 1935 году Суппичи три месяца руководил клубом «Сентраль» (ныне — «[[Сентраль Эспаньол]]»), однако затем вновь полностью сосредоточился на сборной Уругвая, которой руководил до 1941 года, что является одним из лучших показателей по длительности пребывания на посту главного тренера этой сборной. В 1945 году руководил «Пеньяролем» в качестве главного тренера и привёл команду к титулу чемпиона Уругвая.

Альберто Суппичи умер в Монтевидео в возрасте 82 лет. В его честь назван [[Стадион имени Альберто Суппичи|стадион клуба]] «Пласа Колония» его родного города Колония-дель-Сакраменто<ref>[http://maps.google.ru/maps?q=%D0%9A%D0%BE%D0%BB%D0%BE%D0%BD%D0%B8%D1%8F-%D0%B4%D0%B5%D0%BB%D1%8C-%D0%A1%D0%B0%D0%BA%D1%80%D0%B0%D0%BC%D0%B5%D0%BD%D1%82%D0%BE,+%D0%9A%D0%BE%D0%BB%D0%BE%D0%BD%D0%B8%D1%8F,+%D0%A3%D1%80%D1%83%D0%B3%D0%B2%D0%B0%D0%B9&ie=UTF8&hl=ru&cd=1&geocode=FSMC8v0dOV6N_A&split=0&hq=&hnear=%D0%9A%D0%BE%D0%BB%D0%BE%D0%BD%D0%B8%D1%8F-%D0%B4%D0%B5%D0%BB%D1%8C-%D0%A1%D0%B0%D0%BA%D1%80%D0%B0%D0%BC%D0%B5%D0%BD%D1%82%D0%BE,+%D0%9A%D0%BE%D0%BB%D0%BE%D0%BD%D0%B8%D1%8F,+%D0%A3%D1%80%D1%83%D0%B3%D0%B2%D0%B0%D0%B9&ll=-34.467443,-57.84555&spn=0.0072,0.013733&t=h&z=17 Расположение стадиона на Google-Maps]</ref>.

== Титулы и достижения ==
* [[Чемпионат Уругвая по футболу|Чемпион Уругвая]] (7): [[Чемпионат Уругвая по футболу 1915|1915]], [[Чемпионат Уругвая по футболу 1916|1916]], [[Чемпионат Уругвая по футболу 1917|1917]], [[Чемпионат Уругвая по футболу 1919|1919]], [[Чемпионат Уругвая по футболу 1920|1920]], [[Чемпионат Уругвая по футболу 1922|1922]], [[Чемпионат Уругвая по футболу 1923 (АУФ)|1923 (АУФ)]] (как игрок)
* Чемпион Уругвая: [[Чемпионат Уругвая по футболу 1945|1945]] (как тренер)
* [[Чемпионат мира по футболу|Чемпион мира]]: [[Чемпионат мира по футболу 1930|1930]] (как тренер)

== Примечания ==
{{примечания}}

{{ВС}}
{{Уругвай на ЧМ 1930}}
{{Уругвай на ЧЮА 1937}}
{{Тренеры сборной Уругвая по футболу}}
{{Тренеры ФК Пеньяроль}}
{{Главные тренеры чемпионов мира по футболу}}

[[Категория:Футболисты Уругвая]]
[[Категория:Игроки ФК «Насьональ» Монтевидео]]
[[Категория:Футбольные тренеры Уругвая]]
[[Категория:Тренеры ФК «Пеньяроль»]]
[[Категория:Тренеры ФК «Сентраль Эспаньол»]]
[[Категория:Тренеры сборной Уругвая по футболу]]
[[Категория:Тренеры-победители чемпионатов мира по футболу]]

title: Общая информация

Полное имя: Альберто Орасио Суппичи

Прозвище: Профессор (исп. Il Profesor)

Родился: 20 ноября 1898 · - Колония-дель-Сакраменто, Уругвай

Умер: 21 июня 1981 (82 года) · - Монтевидео, Уругвай

Гражданство: - Уругвай

Позиция: полузащитник

Насьональ (Монтевидео)

Насьональ (Монтевидео) · 143 (26)

Уругвай (ФУФ)

Пеньяроль · тренер

Уругвай

Сентраль

Уругвай

Пеньяроль


text:
# ناحیه شومادئیا
ناحیه شومادئیا (به صربی: Šumadija District) یک روستا در صربستان است که در صربستان واقع شده‌است. ناحیه شومادئیا ۲٬۳۸۷ کیلومتر مربع مساحت و ۲۹۳٬۳۰۸ نفر جمعیت دارد.

wikiname: fawiki

title: ناحیه شومادئیا

in_language: fa

wikitext:
{{Infobox settlement
<!-- See Template:Infobox settlement for additional fields and descriptions -->
|name=ناحیه شومادئیا
|native_name=Шумадијски округ{{سخ}}Šumadijski okrug
|settlement_type=[[فهرست ناحیه‌های صربستان|ناحیه]] of [[صربستان]]
<!-- maps and coordinates ---->
|image_map=Sumadija in Serbia.svg
|mapsize=200px
|map_caption=موقعیت ناحیه شومادئیا در نقشه
<!-- location ---->
|subdivision_type=[[فهرست کشورهای مستقل|کشور]]
|subdivision_name={{flag|Serbia}}|subdivision_type1=[[تقسیمات کشوری صربستان|منطقه]]
|subdivision_name1=[[Šumadija and Western Serbia]]
<!-- seat, smaller parts ---->
|seat_type=Administrative center
|seat=[[کراگویواتس]]
<!-- government type, leaders -->
|leader_party=
|leader_title=Commissioner
|leader_name=Biljana Ilić Stošić
|total_type=Total
|area_total_km2=2,387
|population_total=293,308
|population_as_of=سرشماری ۲۰۱۱
|population_footnotes=
|population_density_km2=122.9
<!-- blank fields (section 1) -->
|blank_name_sec1=[[Municipalities of Serbia|Municipalities]]
|blank_info_sec1=6 and 1 city
|blank1_name_sec1=آبادی‌ها
|blank1_info_sec1=174
|website={{URL|http://www.sumadijski.okrug.gov.rs/}}|blank2_name_sec1=- [[فهرست شهرهای صربستان]]
|blank2_info_sec1=5
|blank3_name_sec1=- Villages
|blank3_info_sec1=169
|iso_code=RS-12
}}
'''ناحیه شومادئیا''' {{به صربی|Šumadija District}} یک روستا در [[صربستان]] است که در [[صربستان]] واقع شده‌است.<ref>{{یادکرد-ویکی |پیوند=https://en.wikipedia.org/w/index.php?title=Šumadija_District&redirect=no&oldid=814578080 |عنوان=Šumadija District|بازیابی  = ۳ ژوئن ۲۰۲۱|زبان=انگلیسی}}</ref> ناحیه شومادئیا ۲٬۳۸۷ [[کیلومتر مربع]] مساحت و ۲۹۳٬۳۰۸ نفر جمعیت دارد.

== جستارهای وابسته ==
* [[تقسیمات کشوری صربستان]]

== منابع ==
{{پانویس}}

== پیوند به بیرون ==
{{ویکی‌انبار-رده|Šumadija District}}
{{ناحیه‌های صربستان}}

{{صربستان-خرد}}

[[رده:شومادیا]]
[[رده:ناحیه شومادییا]]
[[رده:ناحیه‌های شومادیا و صربستان غربی]]

title: ناحیه شومادئیا Шумадијски округ · Šumadijski okrug

منطقه: Šumadija and Western Serbia

Administrative center: کراگویواتس

title: حکومت

• Commissioner: Biljana Ilić Stošić

title: مساحت

• Total: ۲٬۳۸۷ کیلومتر مربع (۹۲۲ مایل مربع)

title: جمعیت (سرشماری ۲۰۱۱)

• Total: ۲۹۳٬۳۰۸

• تراکم: ۱۲۲٫۹/کیلومتر مربع (۳۱۸/مایل مربع)

Municipalities: 6 and 1 city


text:
# قطعنامه ۳۸۱ شورای امنیت
قطعنامه  ۳۸۱ شورای امنیت سازمان ملل متحد که در تاریخ ۳۰ نوامبر ۱۹۷۵ تصویب شد، سندی بین‌المللی دربارهٔ اسرائیل-جمهوری عربی سوریه است. این قطعنامه طی نشست ۱٬۸۵۶ام با ۱۳ موافق، ۰ مخالف و ۰ ممتنع تصویب شد.

title: قطعنامه ۳۸۱ شورای امنیت

wikitext:
{{جعبه قطعنامه شورای امنیت
|شماره = ۳۸۱
|تاریخ = ۳۰ نوامبر
|سال‌ف = ۱۹۷۵
|نوبت جلسه = ۱٬۸۵۶
|کد قطعنامه =S/RES/381
|اصل سند =http://daccess-dds-ny.un.org/doc/RESOLUTION/GEN/NR0/782/12/IMG/NR078212.pdf?OpenElement
|موافق =۱۳
|ممتنع =۰
|مخالف =۰
|موضوع =اسرائیل-جمهوری عربی سوریه
|نتیجه = تصویب
|سال = 1975
|تصویر =Yom Kippur War map.svg
|عرض تصویر =
|یادداشت =
}}
'''قطعنامه  ۳۸۱ شورای امنیت''' [[سازمان ملل متحد]] که در تاریخ [[۳۰ نوامبر]] ۱۹۷۵ تصویب شد، سندی بین‌المللی دربارهٔ اسرائیل-جمهوری عربی سوریه است. این قطعنامه طی نشست ۱٬۸۵۶ام با ۱۳ موافق، ۰ مخالف و ۰ ممتنع تصویب شد.<ref>{{یادکرد وب|نویسنده = |نشانی =http://www.un.org/documents/scres.htm|عنوان =نشست‌های شورای امنیت سازمان ملل متحد| ناشر =[[شورای امنیت|SECURITY COUNCIL RESOLUTIONS]]|کد زبان=en}}</ref>

== جستارهای وابسته ==
*[[شورای امنیت]]
*[[فهرست قطعنامه‌های شورای امنیت ۳۰۱ تا ۴۰۰]] (۱۹۷۱ – ۱۹۷۶)

== پانویس ==
{{پانویس}}
{{قطعنامه‌های شورای امنیت ۱۹۷۵}}

{{قطعنامه-خرد}}

[[رده:نوامبر ۱۹۷۵ (میلادی)]]
[[رده:قطعنامه‌های شورای امنیت در سال ۱۹۷۵]]
[[رده:قطعنامه‌های شورای امنیت در مورد اسرائیل]]

title: قطعنامهٔ شمارهٔ ۳۸۱ · (سازمان ملل متحد)

تاریخ: ۳۰ نوامبر {{{year}}}

نوبت جلسه: ۱٬۸۵۶

کُد: S/RES/381 (سند)

موضوع: اسرائیل-جمهوری عربی سوریه

رأیگیری: ۱۳ موافق · بدون مخالف · بدون ممتنع

نتیجه: تصویب

title: اعضای شورای امنیت

اعضای دائم: - چین - فرانسه - بریتانیا - ایالات متحده آمریکا - اتحاد جماهیر شوروی

اعضای غیر دائم: - جمهوری سوسیالیستی بلاروس شوروی - کامرون - کاستاریکا - گویان - عراق - ایتالیا - ژاپن - موریتانی - سوئد - تانزانیا


text:
# Borough londonien de Haringey
Le borough londonien de Haringey (en anglais : London Borough of Haringey) est un borough du Grand Londres. Fondé en 1965 par la fusion des districts de Hornsey, de Wood Green et de Tottenham, faisant auparavant partie du comté du Middlesex, il compte plus de 267 500 habitants en 2014.

## Géographie
Ce borough se compose de :
- Bounds Green
- Crouch End
- Finsbury Park
- Harringay
- Highgate
- Hornsey
- Manor House (partagé avec Hackney)
- Muswell Hill
- Noel Park
- Seven Sisters
- South Tottenham
- Stroud Green
- Tottenham
- Tottenham Green
- Tottenham Hale
- Turnpike Lane
- Wood Green

Le borough de Haringey est connu pour le club de football Tottenham Hotspur ainsi que pour Alexandra Palace.

wikiname: frwiki

title: Borough londonien de Haringey

in_language: fr

wikitext:
{{Infobox District de Londres
| nom                = Borough londonien de Haringey
| carte              = Haringey in Greater London.svg
| blason             =
| drapeau            =
| comté traditionnel = [[Middlesex (Angleterre)|Middlesex]]
| superficie         = 29.59
| superficie rang    = 311
| latitude           = 51.60163
| longitude          = -0.11291
| population         = 267500
| année_pop          = 2014
| population rang    = 68
| groupes ethniques  =
| statut             = borough
| gouvernement       = Leader & Cabinet
| maire              = Adam Jogee
| parti              =
| députés            = [[Catherine West]], [[David Lammy]]
| London Assembly    = [[Enfield and Haringey (circonscription électorale de Londres)|Enfield and Haringey]]
| membre             = Joanne McCartney
| poste              =
| cp                 =
| téléphone          =
| site web           = http://www.haringey.gov.uk/
}}

Le '''borough londonien de Haringey''' (en [[anglais]] : ''London Borough of Haringey'') est un [[Borough de Londres|borough]] du [[Grand Londres]]. Fondé en [[1965]] par la fusion des districts de [[Hornsey]], de [[Wood Green]] et de [[Tottenham (quartier)|Tottenham]], faisant auparavant partie du comté du [[Middlesex (Angleterre)|Middlesex]], il compte plus de {{formatnum:267500}} habitants en 2014.

== Géographie ==
Ce borough se compose de :

* [[Bounds Green]]
* [[Crouch End]]
* [[Finsbury Park, London|Finsbury Park]]
* [[Harringay]]
* [[Highgate]]
* [[Hornsey]]
* [[Manor House, London, England|Manor House]] (partagé avec [[Hackney (borough londonien)|Hackney]])
* [[Muswell Hill]]
* [[Noel Park]]
* [[Seven Sisters (Londres)|Seven Sisters]]
* [[South Tottenham]]
* [[Stroud Green]]
* [[Tottenham (quartier)|Tottenham]]
* [[Tottenham Green]]
* [[Tottenham Hale]]
* [[Turnpike Lane]]
* [[Wood Green]]

Le borough de Haringey est connu pour le club de football [[Tottenham Hotspur Football Club|Tottenham Hotspur]] ainsi que pour [[Alexandra Palace]].

== Liens externes ==
* {{Autorité}}
* {{Dictionnaires}}
* {{Bases géographie}}
* {{Bases vie publique}}

{{Palette|Grand Londres|LB Haringey}}
{{Portail|Londres}}

[[Catégorie:Haringey (borough londonien)| ]]

title: Administration

Pays: Royaume-Uni

Nation constitutive: Angleterre

Comté: Grand Londres

Comté cérémonial: Grand Londres

Comté traditionnel: Middlesex

Statut: Borough

Gouvernement: Leader & Cabinet

Députés: Catherine West, David Lammy

Assemblée · · Membre: Enfield and Haringey · Joanne McCartney

Maire: Adam Jogee

title: Démographie

title: Géographie

Coordonnées: 51° 36′ 06″ nord, 0° 06′ 46″ ouest

title: Liens

Liens: modifier


text:
# 綜合法院案件管理系統
綜合法院案件管理系統（英語：），是香港司法機構政務處推出的一項電子化系統，以便利法院使用者以電子方式送交及接收特定案件的法庭文件、查閱已存檔文件、翻查訟案登記冊以及繳交法院服務收費等等。合資格的使用者，包括訴訟各方及其法律代表、香港大律師公會、香港律師會、各大律師行、政府部門及執法機關以及法定團體等等，需要註冊開立帳戶，以使用系統的服務。系統開立帳戶費用全免，而沒有註冊帳戶的人士亦可利用系統查閱電子文件。綜合法院案件管理系統第一階段於2022年5月6日推行，可在區域法院傷亡訴訟、稅款申索等向法庭提交文件以及繳交款項，並於同年7月延伸至區域法院民事訴訟的法律程序。第二階段於2022年12月30日開始推行，範圍擴展至區域法院僱員補償案件以及裁判法院傳票案件。2024年10月31日起，使用範圍擴大至小額錢債審裁處的批量申索。司法機構政務處的目標是2026年後規定所有有法律代表的訴訟方在已開通電子系統的案件類別必須使用該系統。2025年6月30日起，系統擴展至高等法院，首先用於民事上訴，其後將陸續擴展至其他範疇。

wikiname: zhwiki

title: 綜合法院案件管理系統

in_language: zh


text:
# Schlacht bei Pfeddersheim
Die Schlacht bei Pfeddersheim war eine Schlacht während des Deutschen Bauernkrieges, die sich im Juni 1525 bei Pfeddersheim zutrug. Mehrere tausend Bauern verloren ihr Leben.

## Vorgeschichte
In und um Worms begannen Bauern- und Bürgerunruhen Ende April 1525. Den Höhepunkt fanden sie im Mai des Jahres. In 13 Artikeln musste sich die städtische Obrigkeit beugen und innerhalb von vier Tagen Zugeständnisse machen.
Diese Artikel bezogen sich auf drei Bereiche: Zum einen auf den religiösen Bereich, der eine lautere und unverfälschte Predigt des Evangeliums und die freie Pfarrerwahl und Prediger durch die Gemeindemitglieder forderte. Zum anderen auf den wirtschaftlichen Bereich, indem gefordert wurde, dass Zinsen, Renten und Gülten, die an die Geistlichen zu entrichten waren, als abgelöst gelten sollten, wenn die Hauptsumme dreifach entrichtet war. Die Bauern forderten außerdem die Erlaubnis zur Jagd, Fischerei und zur Holzentnahme aus den Wäldern und Allmenden. Die verfassungsrechtlichen Artikel schließlich verlangten, dass die Rachtung von 1519 aufgehoben wurde und die Urkunden vernichtet würden. Alle Privilegien der Geistlichen, auch wenn sie von Kaisern, Königen und Päpsten kamen, wurden als erloschen erklärt. Die Geistlichen hatten jetzt auch Hut, Wacht, Schatzung, Ungeld und Kaufhausgeld zu übernehmen bzw. zu zahlen. In Pfeddersheim hielten der Klerus, der Adel und Stifte gut ein Drittel der anbaufähigen Felder. Insbesondere der Klerus hatte die wertvollsten Anbauflächen in Besitz.
Die Bauern der Region hatten sich zuvor aufgrund zu hoher Abgaben dem südwestdeutschen Aufstand angeschlossen und zahlreiche Adels- und Klostergüter angegriffen, geplündert und verwüstet. Die Pfeddersheimer Bürger waren geneigt, sich an den Aufständen zu beteiligen. Man hoffte auf eine Verbesserung der sozialen Situation. So fiel es den aufständischen Bauern recht leicht, sich in den Besitz von Pfeddersheim zu setzen.
Kurfürst Ludwig V. von der Pfalz seinerseits begab sich nach der Eroberung Würzburgs mit seinem Heer so rasch wie möglich in seine Herrschaft zurück, um der Bewegung auch dort ein Ende zu machen.

## Schlacht

### Truppen und Bewaffnungen
Beide Heere waren zahlenmäßig etwa gleich groß, jedoch waren die Bauern an Ausrüstung und militärischer Ausbildung deutlich schwächer. Sie waren mit Lanzen, Morgensternen, Spießen, Büchsen und Ackergeräten (Mistgabeln, Sensen, Dreschflegel) bewaffnet. Einige Bauernhaufen hatten auch erbeutete Geschütze bei sich. Sie hatten keinen militärischen Führer, der die Truppen koordinierte und ihnen Richtung, Ziel und Stoßkraft hätte geben können. Zwar gab es Anführer unter den Bauern, jedoch konnten sie sich nicht über die Grenzen ihrer Heimaten hinaus durchsetzen.
Das fürstliche Heer hatte Zugriff auf Rüstkammern. Die fürstlichen Landsknechte waren militärisch ausgebildet und besser bewaffnet. Sie führten mehrere Kartaunen, Scharfmetzen, Notschlangen, Feldschlangen, Halbschlangen und Falkonette mit sich. Außerdem verfügte Kurfürst Ludwig über mehrere Reiterfähnchen von jeweils 150 Mann.

### Vor der Schlacht
Nachdem die fürstlichen Truppen nach Pfeddersheim gezogen waren, ließen Marschall Wilhelm von Habern und Schenk Eberhard von Erbach Artillerie und Infanterie in geringer Entfernung von der Stadt auf einer Erhöhung im Norden Position beziehen. Dann wurden die Wehranlagen Pfeddersheims beschossen. Die Aufständischen antworteten mit ihrer Artillerie. Der gegenseitige Beschuss verlief ergebnislos.
Daraufhin bildete die Pfälzer Armee Beobachtungsstellen, um auszukundschaften, was die Bauern als Nächstes tun würden. Dabei wurden Kanonen, die sonst im Hintergrund der Schlacht eingesetzt waren, relativ nah rund um die Stadt aufgestellt. Ebenfalls wurden kleine Fähnlein gebildet, die sich südwestlich von Pfeddersheim auf einer Anhöhe postierten, um die Bauern zu beobachten.
Nachdem sowohl im Norden als auch im Südwesten Truppen aufgestellt worden waren, schloss sich mit dem Lagerbau im Westen der Belagerungsring um Pfeddersheim fast vollständig. Der Osten wurde nicht belagert, da dort kein Ausgang aus der Stadt angelegt war. Ein zusätzliches Lager, in welchem sich der Koch, der Proviantwagen und später Kurfürst Ludwig niederließen, wurde außerhalb des Belagerungsringes errichtet. Zwischen diesem Lager und dem Fluss Pfrimm ließen sich die Knechte nieder.

### Verlauf der Schlacht
Kurz nachdem das letzte Lager bezogen war, kam eine kleine Truppe der Bauern aus dem Westtor der Stadt. Dann stürmten weitere 7.000 Mann aus dem Tor und fielen ins westliche Vorfeld ein, möglicherweise um die dort lagernden Reitertruppen leicht besiegen zu können. Als das nicht gelang, weil diese die Truppenstärke und Kampfkraft der Bauern übertrafen, zogen sie sich auf den Wingartberg zurück, von wo aus sie die Hauptmacht der Reiterei mit Geschütz beschossen. Da die fürstlichen Truppen nicht wussten, wohin die Bauern vom Berg aus ziehen würden, warteten sie zunächst ab.
Als die Bauerntruppen dann vom Südhang des Berges auf die Hauptmacht des Fürsten zustürmten, kam Marschall von Habern dem Feldhauptmann auf dessen Befehl zur Hilfe und stellte seine Truppen hinter der Hauptmacht auf. Die umgruppierte Artillerie feuerte sofort auf die Angreifer. Da die Bauern sich wiederum unterlegen sahen, versuchten sie in die Stadt zu flüchten. Die fürstlichen Truppen setzten Reiterstaffeln und Reisige ein, um dies zu verhindern, sodass es zahlreichen Bauern nicht gelang, sich in die Stadt zu retten. Es wurden insgesamt knapp 4.000 Bauern aufgehalten, die auf der Stelle entweder erstochen oder erwürgt wurden. Auch durch andere Stadttore versuchten Bauern, in die Stadt zu gelangen. Manche Bauern versuchten, sich nach Worms zu retten. In der Endphase des Kampfes verschanzten sich viele Bauern im Kloster St. Georgenberg, das deshalb völlig verwüstet wurde.
Bei anbrechender Nacht stellte man drei Fähnlein, 1.500 Knechte und 1.000 Reisige rund um Pfeddersheim auf. Am nächsten Morgen wurden Geschütze nahe der Stadt aufgestellt und mit deren Beschießung begonnen. Nach drei Stunden und 262 abgegebenen Schüssen kapitulierten die Bauern.

## Nach der Schlacht
Am 25. Juni sollten alle Bauern, die keine pfälzischen Untertanen waren, unbewaffnet die Stadt verlassen. Etwa 3.000 gehorchten dem Befehl. Viele ergriffen aus Angst vor der Strafe trotz Warnung die erste Gelegenheit, zu entkommen. Der Fluchtversuch misslang jedoch, und die Soldaten richteten ein weiteres Blutbad an, das 800 Menschen das Leben kostete. 30 Rädelsführer wurden sofort enthauptet, die anderen Bauern entließ man mit harten Auflagen in ihre Heimat.
Danach besetzten die fürstlichen Truppen die Stadt. Die verbliebenen Bauern mussten sich auf dem Kirchhof versammeln, 180 Anführer wurden in die Kirche gesperrt. Die Pfeddersheimer Bürger mussten sie bewachen. Für jeden entwichenen Bauern, so wurden sie gewarnt, müsse ein Bürger sein Leben lassen. Die Einwohner mussten alle Versteckten bis zum nächsten Morgen herausgeben. 24 Anführer wurden hingerichtet. Alle übrigen Bauern ließ man gegen Bezahlung frei.
Auch die Pfeddersheimer wurden hart bestraft. Vier ihrer Führer wurden enthauptet. Die Stadt erhielt schwere Auflagen: Sie musste hohe Abträge bezahlen, alle Waffen abliefern und auf ihre Freiheitsbriefe verzichten.

## Erinnerung
Noch heute wird die Straße, die von Pfeddersheim nach Norden in Richtung Mörstadt führt (Georg-Scheu-Straße) im Volksmund „Bluthohl“ genannt. Der Name stammt daher, dass man sich erzählt, die Schlacht habe auf den höher gelegenen Feldern derart getobt, dass das Blut der Gefallenen über diesen Weg bis in die Stadt geronnen sei.

wikiname: dewiki

title: Schlacht bei Pfeddersheim

in_language: de

wikitext:
{{Begriffsklärungshinweis|Zur ''Schlacht von Pfeddersheim'' siehe [[Schlacht von Pfeddersheim (Begriffsklärung)]].}}

{{Infobox Militärischer Konflikt
|KONFLIKT=Schlacht bei Pfeddersheim
|TEILVON=[[Deutscher Bauernkrieg]]<br />[[Pfälzischer Bauernkrieg]]
|BILD=
|BILDBREITE=
|BESCHREIBUNG=
|DATUM=[[23. Juni|23]]./[[24. Juni|24]]. Juni [[1525]]
|DATUMBIS=
|ORT=nahe [[Worms-Pfeddersheim|Pfeddersheim]] (Worms)
|CASUS=
|GEBIETE=
|AUSGANG=Sieg für die fürstlichen Truppen
|FOLGEN=Harte Auflagen für die Bauern
|FRIEDENSSCHLUSS=
|KONTRAHENT1=Pfälzische [[Bauernhaufen]]
|KONTRAHENT2={{Kurpfalz}}
|BEFEHLSHABER1= (ohne)
|BEFEHLSHABER2=[[Ludwig V. (Pfalz)|Kurfürst Ludwig V. (Pfalz)]]
|TRUPPENSTÄRKE1=Die Truppenstärken waren in etwa ausgeglichen.
|TRUPPENSTÄRKE2=
|VERLUSTE1=
|VERLUSTE2=
|NOTIZEN=
|ÜBERBLICK=
}}
Die '''Schlacht bei Pfeddersheim''' war eine Schlacht während des [[Deutscher Bauernkrieg|Deutschen Bauernkrieges]], die sich im Juni 1525 bei [[Worms-Pfeddersheim|Pfeddersheim]] zutrug. Mehrere tausend Bauern verloren ihr Leben.

== Vorgeschichte ==
In und um [[Worms]] begannen Bauern- und Bürgerunruhen Ende April 1525. Den Höhepunkt fanden sie im Mai des Jahres. In 13 Artikeln musste sich die städtische [[Obrigkeit]] beugen und innerhalb von vier Tagen Zugeständnisse machen.

Diese Artikel bezogen sich auf drei Bereiche: Zum einen auf den [[Religion|religiösen]] Bereich, der eine lautere und unverfälschte [[Predigt]] des Evangeliums und die freie Pfarrerwahl und Prediger durch die Gemeindemitglieder forderte. Zum anderen auf den [[wirtschaft]]lichen Bereich, indem gefordert wurde, dass [[Zins]]en, [[Rente (Wirtschaft)|Renten]] und [[Gült]]en, die an die Geistlichen zu entrichten waren, als abgelöst gelten sollten, wenn die Hauptsumme dreifach entrichtet war. Die Bauern forderten außerdem die Erlaubnis zur [[Jagd]], [[Fischerei]] und zur [[Holz]]entnahme aus den Wäldern und [[Allmende]]n. Die [[verfassung]]srechtlichen Artikel schließlich verlangten, dass die [[Rachtung]] von 1519 aufgehoben wurde und die Urkunden vernichtet würden. Alle [[Privileg]]ien der Geistlichen, auch wenn sie von Kaisern, Königen und Päpsten kamen, wurden als erloschen erklärt. Die Geistlichen hatten jetzt auch [[Obhut|Hut]], [[Bewachung|Wacht]], [[Schatzung]], [[Ungeld]] und Kaufhausgeld zu übernehmen bzw. zu zahlen. In Pfeddersheim hielten der [[Klerus]], der [[Adel]] und [[Stift (Kirche)|Stifte]] gut ein Drittel der anbaufähigen Felder. Insbesondere der Klerus hatte die wertvollsten Anbauflächen in Besitz.

Die Bauern der Region hatten sich zuvor aufgrund zu hoher Abgaben dem südwestdeutschen Aufstand angeschlossen und zahlreiche Adels- und Klostergüter angegriffen, geplündert und verwüstet. Die Pfeddersheimer Bürger waren geneigt, sich an den Aufständen zu beteiligen. Man hoffte auf eine Verbesserung der sozialen Situation. So fiel es den aufständischen Bauern recht leicht, sich in den Besitz von Pfeddersheim zu setzen.

Kurfürst [[Ludwig V. (Pfalz)|Ludwig V. von der Pfalz]] seinerseits begab sich nach der Eroberung [[Würzburg]]s mit seinem Heer so rasch wie möglich in seine Herrschaft zurück, um der Bewegung auch dort ein Ende zu machen.

== Schlacht ==
=== Truppen und Bewaffnungen ===
Beide Heere waren zahlenmäßig etwa gleich groß, jedoch waren die Bauern an Ausrüstung und militärischer Ausbildung deutlich schwächer. Sie waren mit [[Lanze]]n, [[Morgenstern (Waffe)|Morgensternen]], [[Spieß]]en, [[Büchse]]n und Ackergeräten ([[Mistgabel]]n, [[Sense (Werkzeug)|Sensen]], [[Dreschflegel]]) bewaffnet. Einige Bauernhaufen hatten auch erbeutete Geschütze bei sich. Sie hatten keinen militärischen Führer, der die Truppen koordinierte und ihnen Richtung, Ziel und Stoßkraft hätte geben können. Zwar gab es Anführer unter den Bauern, jedoch konnten sie sich nicht über die Grenzen ihrer Heimaten hinaus durchsetzen.

Das fürstliche Heer hatte Zugriff auf [[Zeughaus|Rüstkammern]]. Die fürstlichen Landsknechte waren militärisch ausgebildet und besser bewaffnet. Sie führten mehrere [[Kartaune]]n, [[Scharfmetze]]n, Notschlangen, [[Feldschlange]]n, Halbschlangen und Falkonette mit sich. Außerdem verfügte Kurfürst Ludwig über mehrere [[Kavallerie|Reiterfähnchen]] von jeweils 150 Mann.

=== Vor der Schlacht ===
Nachdem die fürstlichen Truppen nach Pfeddersheim gezogen waren, ließen Marschall Wilhelm von Habern und Schenk Eberhard [[Erbach (Adelsgeschlecht)|von Erbach]] [[Artillerie]] und [[Infanterie]] in geringer Entfernung von der Stadt auf einer Erhöhung im Norden Position beziehen. Dann wurden die Wehranlagen Pfeddersheims beschossen. Die Aufständischen antworteten mit ihrer Artillerie. Der gegenseitige Beschuss verlief ergebnislos.

Daraufhin bildete die Pfälzer Armee Beobachtungsstellen, um auszukundschaften, was die Bauern als Nächstes tun würden. Dabei wurden Kanonen, die sonst im Hintergrund der Schlacht eingesetzt waren, relativ nah rund um die Stadt aufgestellt. Ebenfalls wurden kleine [[Fähnlein]] gebildet, die sich südwestlich von Pfeddersheim auf einer Anhöhe postierten, um die Bauern zu beobachten.

Nachdem sowohl im Norden als auch im Südwesten Truppen aufgestellt worden waren, schloss sich mit dem Lagerbau im Westen der [[Belagerung]]sring um Pfeddersheim fast vollständig. Der Osten wurde nicht belagert, da dort kein Ausgang aus der Stadt angelegt war. Ein zusätzliches Lager, in welchem sich der Koch, der [[Proviant]]wagen und später Kurfürst Ludwig niederließen, wurde außerhalb des Belagerungsringes errichtet. Zwischen diesem Lager und dem Fluss [[Pfrimm]] ließen sich die Knechte nieder.

=== Verlauf der Schlacht ===
Kurz nachdem das letzte Lager bezogen war, kam eine kleine Truppe der Bauern aus dem Westtor der Stadt. Dann stürmten weitere 7.000 Mann aus dem Tor und fielen ins westliche Vorfeld ein, möglicherweise um die dort lagernden Reitertruppen leicht besiegen zu können. Als das nicht gelang, weil diese die Truppenstärke und Kampfkraft der Bauern übertrafen, zogen sie sich auf den Wingartberg zurück, von wo aus sie die Hauptmacht der Reiterei mit Geschütz beschossen. Da die fürstlichen Truppen nicht wussten, wohin die Bauern vom Berg aus ziehen würden, warteten sie zunächst ab.

Als die Bauerntruppen dann vom Südhang des Berges auf die Hauptmacht des Fürsten zustürmten, kam Marschall von Habern dem [[Feldhauptmann]] auf dessen Befehl zur Hilfe und stellte seine Truppen hinter der Hauptmacht auf. Die umgruppierte Artillerie feuerte sofort auf die Angreifer. Da die Bauern sich wiederum unterlegen sahen, versuchten sie in die Stadt zu flüchten. Die fürstlichen Truppen setzten Reiterstaffeln und [[Reisläufer|Reisige]] ein, um dies zu verhindern, sodass es zahlreichen Bauern nicht gelang, sich in die Stadt zu retten. Es wurden insgesamt knapp 4.000 Bauern aufgehalten, die auf der Stelle entweder erstochen oder erwürgt wurden. Auch durch andere Stadttore versuchten Bauern, in die Stadt zu gelangen. Manche Bauern versuchten, sich nach Worms zu retten. In der Endphase des Kampfes verschanzten sich viele Bauern im [[Kloster St. Georgenberg (Worms)|Kloster St. Georgenberg]], das deshalb völlig verwüstet wurde.<ref>Julius Bernhard Engelmann: ''Der erneuerte Merian oder Vorzeit und Gegenwart am Rhein''. Engelmann, Heidelberg, 1826, S. 252 [https://www.digitale-sammlungen.de/de/view/bsb10018986?page=284 Digitalisat] der Bayerischen Staatsbibliothek.</ref>

Bei anbrechender Nacht stellte man drei Fähnlein, 1.500 Knechte und 1.000 Reisige rund um Pfeddersheim auf. Am nächsten Morgen wurden Geschütze nahe der Stadt aufgestellt und mit deren Beschießung begonnen. Nach drei Stunden und 262 abgegebenen Schüssen kapitulierten die Bauern.<ref>[[Wilhelm Zimmermann (Theologe)|Wilhelm Zimmermann]]: ''Der große deutsche Bauernkrieg. Volksausgabe''. Dietz Verlag, Berlin 1976. S. 740.</ref>

== Nach der Schlacht ==
Am 25. Juni sollten alle Bauern, die keine [[Kurpfalz|pfälzischen]] Untertanen waren, unbewaffnet die Stadt verlassen. Etwa 3.000 gehorchten dem Befehl. Viele ergriffen aus Angst vor der Strafe trotz Warnung die erste Gelegenheit, zu entkommen. Der Fluchtversuch misslang jedoch, und die Soldaten richteten ein weiteres [[Massaker|Blutbad]] an, das 800 Menschen das Leben kostete. 30 [[Rädelsführer]] wurden sofort enthauptet, die anderen Bauern entließ man mit harten Auflagen in ihre Heimat.

Danach besetzten die fürstlichen Truppen die Stadt. Die verbliebenen Bauern mussten sich auf dem [[Friedhof|Kirchhof]] versammeln, 180 Anführer wurden in die [[Simultankirche Worms-Pfeddersheim|Kirche]] gesperrt. Die Pfeddersheimer Bürger mussten sie bewachen. Für jeden entwichenen Bauern, so wurden sie gewarnt, müsse ein Bürger sein Leben lassen. Die Einwohner mussten alle Versteckten bis zum nächsten Morgen herausgeben. 24 Anführer wurden hingerichtet. Alle übrigen Bauern ließ man gegen Bezahlung frei.

Auch die Pfeddersheimer wurden hart bestraft. Vier ihrer Führer wurden enthauptet. Die Stadt erhielt schwere Auflagen: Sie musste hohe [[Abtrag|Abträge]] bezahlen, alle Waffen abliefern und auf ihre [[Freibrief|Freiheitsbriefe]] verzichten.

== Erinnerung ==
[[Datei:Denkmal Schlacht bei Pfeddersheim-1.jpg|mini|Denkmal zur Schlacht bei Pfeddersheim an der „Bluthohl“ (Straße nach [[Mörstadt]])]]
Noch heute wird die Straße, die von Pfeddersheim nach Norden in Richtung [[Mörstadt]] führt (Georg-Scheu-Straße) im Volksmund „Bluthohl“ genannt.<ref>Stadt Worms: [https://www.worms.de/de/stadtteil/pfeddersheim/Die-Bauernschlacht.php ''Grosser deutscher Bauernkrieg 1525; Die Schlacht bei Pfeddersheim''], abgerufen am 17. Juli 2020.</ref> Der Name stammt daher, dass man sich erzählt, die Schlacht habe auf den höher gelegenen Feldern derart getobt, dass das Blut der Gefallenen über diesen Weg bis in die Stadt geronnen sei.

== Literatur ==
* [[Manfred Bensing]], [[Siegfried Hoyer]]: ''Der deutsche Bauernkrieg 1524–1526''. 4. Auflage. Militärverlag der DDR, Berlin 1982.

== Einzelnachweise ==
<references />

[[Kategorie:Schlacht des Deutschen Bauernkrieges|Pfeddersheim]]
[[Kategorie:Konflikt 1525]]
[[Kategorie:Geschichte (Worms)]]
[[Kategorie:Worms-Pfeddersheim]]

title: Schlacht bei Pfeddersheim

Ort: nahe Pfeddersheim (Worms)

Ausgang: Sieg für die fürstlichen Truppen

Folgen: Harte Auflagen für die Bauern

Pfälzische Bauernhaufen: Kurpfalz

(ohne): Kurfürst Ludwig V. (Pfalz)


text:
# Баня Гаджи Абсалама
Баня Гаджи Абсалама (азерб. Hacı Əbu-Salam hamamı) — старинная баня, расположенная в посёлке Пиршаги Сабунчинского района города Баку.
Баня была построена в 1901—1902 гг. и принадлежала Кербалаи Абусаламоглы. В плане здание представляет собой вытянутый прямоугольник. Помещения бани расположены в один ряд, вход же в виде портала размещён в углу длинного фасада.
Согласно распоряжению Кабинета Министров Азербайджанской Республики об исторических и культурных памятниках баня является «памятником истории и культуры местного значения».
В настоящее время баня расположена во дворе бывшего пионерского лагеря «Локомотив». Рядом с баней стоит бюст Кербалаи Абусаламоглы.

title: Баня Гаджи Абсалама

wikitext:
{{Достопримечательность
 |Тип                      = Баня
 |Русское название         = Баня Гаджи Абсалама
 |Оригинальное название    = {{lang-az|Hacı Əbu-Salam hamamı}}
 |Изображение              = Haji Abu Salam bath 8.jpg
 |Подпись изображения      =
 |Ширина изображения       = 330px
 |Статус                   = «Памятник истории и культуры местного значения»
 |Страна                   = Азербайджан
 |Название местоположения  = Посёлок
 |Местоположение           = [[Пиршаги]]
 |Координаты               = 40.561504/49.890896
  |CoordScale =
 |Позиционная карта        = Азербайджан Большой Баку
 |Тип здания               =
 |Архитектурный стиль      =
 |Автор проекта            =
 |Архитектор               =
 |Скульптор                =
 |Строитель                =
 |Основатель               = Кербалаи Абусаламоглы
 |Первое упоминание        =
 |Основание                = 1901-1902 гг.
 |Основные даты            = {{Достопримечательность/Даты||||||}}
 |Упразднён                =
 |Начало строительства     =
 |Окончание строительства  =
 |Здания                   = {{Достопримечательность/Здания||||||}}
 |Состояние                =
 |Высота                   =
 |Материал                 =
 |Сайт                     =
 |План                     =
 |Подпись плана            =
 |Ширина плана             =
 }}

'''Баня Гаджи Абсалама'''<ref name="Нуриева"/> ({{lang-az|Hacı Əbu-Salam hamamı}}) — старинная баня, расположенная в посёлке [[Пиршаги]] [[Сабунчинский район|Сабунчинского района]] города [[Баку]].

Баня была построена в 1901—1902 гг.<ref name="Нуриева"/> и принадлежала Кербалаи Абусаламоглы<ref>{{статья
 | автор    = Cansail Y.
 | заглавие = Pirşağı
 | ссылка   = http://www.anl.az/down/meqale/medeniyyet/2011/iyul/188957.htm
 | язык     = az
 | издание  = Mədəniyyət
 | год      = 2011
 | месяц    = 7
 | число    = 6
 | страницы = 12
}}</ref>. В плане здание представляет собой вытянутый прямоугольник. Помещения бани расположены в один ряд, вход же в виде портала размещён в углу длинного фасада<ref name="Нуриева">{{статья
 | автор    = Нуриева А. Я.
 | заглавие = Бани Апшерона XVII—XIX вв.
 | издание  = Известия Академии наук Азербайджанской ССР
 | год      = 1962
 | номер    = 2
}}</ref>.

Согласно распоряжению Кабинета Министров Азербайджанской Республики об исторических и культурных памятниках баня является «памятником истории и культуры местного значения»<ref>[http://www.e-qanun.az/framework/2847 Azərbaycan Respublikası ərazisində dövlət mühafizəsinə götürülmüş daşınmaz tarix və mədəniyyət abidələrinin əhəmiyyət dərəcələrinə görə bölgüsünün təsdiq edilməsi haqqında Azərbaycan Respublikası Nazirlər Kabinetinin Qərarı] {{Wayback|url=http://www.e-qanun.az/framework/2847 |date=20170412101021 }} (Распоряжение Кабинета Министров Азербайджанской Республики об исторических и культурных памятниках){{ref-az}}</ref>.

В настоящее время баня расположена во дворе бывшего пионерского лагеря «Локомотив». Рядом с баней стоит бюст Кербалаи Абусаламоглы.

== Примечания ==
{{примечания}}

[[Категория:Бани Баку]]
[[Категория:Архитектура XX века]]
[[Категория:Сабунчинский район]]

title: Баня Гаджи Абсалама

Тип: Баня

Страна: Азербайджан

Посёлок: Пиршаги

Архитектурный стиль: Хаммам

Основатель: Кербалаи Абусаламоглы


text:
# 游日正
游日正（1949年5月15日—2002年5月25日），中華民國政治人物，曾擔任桃園縣龍潭鄉鄉長，後代表中國國民黨在桃園縣選舉區當選為第二屆立法委員。
2002年5月25日，游日正搭乘中華航空611號班機前往香港，飛機在澎湖縣馬公市外海西北方10海浬處高空解體，致使游日正身亡。

title: 游日正

wikitext:
{{Infobox_officeholder
| name           = 游日正
| image name     = 立法委員游日正.jpg
| width          = 250
| now            = 中華民國（臺灣）政治人士
| period         =
| Sex            = 男
| Native place   =
| date of birth  = {{birth date|1949|5|15}}<ref>https://tm.ncl.edu.tw/article?u=006_103_000064&lang=chn</ref>
| party          = {{Kmt|19px}}
| place of birth = {{ROC}}[[臺灣省]][[桃園縣]]龍潭鄉[[三角林]]（今[[桃園市]][[龍潭區 (台灣)|龍潭區]]）
| date of death  = {{death date and age|2002|5|25|1949|5|15}}
| place of death = {{ROC}}[[臺灣省]][[澎湖縣]][[馬公市]]外海
| educate        =
* [[國立臺灣大學]]中文系畢業
* [[革命實踐研究院]]
| past           =
* 臺北士林高中教師
* 龍潭鄉後備軍人輔導中心輔導員
* 龍潭國際青年商會副會長
* 國際青年商會中華民國總會副主任委員
* 國民黨台灣省黨部訓練委員、救國團龍潭鄉團委會委員
* 龍潭鄉鄉長（2屆）
* 北區房屋仲介股份有限公司創辦人
* 第二屆立法委員
（1993年－1996年）
}}

'''游日正'''（{{bd|1949年|5月15日|2002年|5月25日|catIdx=You游}}），[[中華民國]][[政治人物]]，曾擔任[[桃園縣]][[龍潭區 (台灣)|龍潭鄉]]鄉長，後代表[[中國國民黨]]在[[桃園縣選舉區]]當選為第二屆立法委員<ref>
[http://www.ly.gov.tw/ly/01_introduce/0103_leg/leg_main/leg_ver01_01.jsp?ItemNO=01030100&lgno=00102&stage=2 立法院全球資訊網 游日正委員簡介]</ref>。

2002年5月25日，游日正搭乘[[中華航空611號班機]]前往[[香港]]，飛機在[[澎湖縣]][[馬公市]]外海西北方10海浬處高空解體，致使游日正身亡<ref>{{cite news|author1=陳美年|author2=席艷俠|url=http://old.ltn.com.tw/2002/new/may/26/today-air9.htm|title=前立委游日正改行程 搭上死亡班機|work=自由電子新聞網|date=2002-05-26|accessdate=2019-04-12|archive-date=2016-10-21|archive-url=https://web.archive.org/web/20161021124850/http://old.ltn.com.tw/2002/new/may/26/today-air9.htm|dead-url=no}}</ref>。

== 參考資料 ==
<references />

{{中華民國第二屆立法委員}}

{{DEFAULTSORT:Y游}}
[[Category:立法院第二屆立法委員]]
[[Category:龍潭鄉鄉長 (臺灣)]]
[[Category:中國國民黨黨員]]
[[Category:國立臺灣大學文學院校友]]
[[Category:國立臺灣師範大學附屬高級中學校友]]
[[Category:空難身亡的政治人物]]
[[Category:在台灣空難身亡者]]
[[Category:在澎湖縣身亡者]]
[[Category:龍潭區人 (臺灣)]]
[[Category:游姓|R日]]
[[Category:5月15日出生]]
[[Category:5月25日逝世]]
{{Taiwan-politician-stub}}

title: 个人资料

性别: 男

出生: 1949年5月15日 · 中華民國臺灣省桃園縣龍潭鄉三角林（今桃園市龍潭區）

逝世: 2002年5月25日（53歲） · 中華民國臺灣省澎湖縣馬公市外海

政党: 中國國民黨

个人资料: 学历 经历


text:
# Alibi (1929)
Alibi ist ein US-amerikanischer Kriminalfilm des Regisseurs Roland West aus dem Jahr 1929. Der Film basiert auf dem Theaterstück „Nightstick“ von Elaine S. Carrington, J. C. Nugent und John Griffith Wray. In den USA hatte er am 20. April 1929 seine Premiere.

## Handlung
Chick Williams wird aus dem Gefängnis entlassen und schließt sich sofort seiner früheren Gang wieder an. Als bei einem Raubüberfall ein Polizist ermordet wird, gerät er unter Verdacht. Die Gangster hatten Joan, die Tochter eines Polizisten, mit in das Theater genommen, während der Pause das Verbrechen begangen und sich schließlich ihrer bedient, um ein Alibi zu haben. Bei den Ermittlungen schreckt die Polizei vor keinen Mitteln zurück und schleust sogar einen Undercover-Agenten in die Gang ein, um das Verbrechen aufzuklären.

## Hintergrund
Der Film entstand zu Beginn der Tonfilm-Ära; deshalb drehte man weitere Szenen für den Film, die für eine Stummfilm-Version verwendet wurden, die zeitgleich veröffentlicht wurde.
In den Gesangsszenen ist statt Irma Harrisons Stimme jene von Virginia Flohri zu hören.

## Auszeichnungen

### Oscarverleihung 1930
nominiert in den Kategorien
- Bester Film
- Bester Hauptdarsteller: Chester Morris
- Bestes Szenenbild: William Cameron Menzies

## Rezeption
„It is by far the best of the gangster films.“

„Der bei weitem beste Gangsterfilm.“

„Half-stylish, half-creaky gangster saga is built on ... Art Deco luxury and underworld seediness, elliptical montage and claustrophobic staginess, and, most interestingly, law and crime.“

„Die halb stilistisch überzeugende, halb konstruierte Gangster-Saga baut auf ... Art-déco-Luxus, schäbiger Unterwelt, wortkarge Dialoge und klaustrophobische Inszenierung sowie, was am wichtigsten ist, Recht und Verbrechen.“

title: Alibi (1929)

wikitext:
{{Infobox Film
|DT=Alibi
|OT= Alibi
|PL= [[Vereinigte Staaten|USA]]
|PJ= 1929
|LEN= 90
|OS=[[Englische Sprache|Englisch]]
|PRO= [[Roland West]]
|KAMERA = [[Ray June]]
|SCHNITT = [[Hal C. Kern]]
|REG= [[Roland West]]
|DRB= [[Elaine S. Carrington]]
[[J. C. Nugent]]
[[C. Gardner Sullivan]]
[[Roland West]]
[[John Griffith Wray]]
|DS=
* [[Chester Morris]]: Chick Williams
* [[Harry Stubbs]]: Buck Bachman
* [[Mae Busch]]: Daisy Thomas
* [[Eleanore Griffith]]: Joan Manning Williams
* [[Regis Toomey]]: Danny McGann
* [[Purnell Pratt]]: Police Sgt. Pete Manning
* [[Irma Harrison]]: Toots
}}
'''Alibi''' ist ein [[Vereinigte Staaten|US-amerikanischer]] [[Kriminalfilm]] des [[Filmregisseur|Regisseurs]] [[Roland West]] aus dem Jahr [[Filmjahr 1929|1929]]. Der Film basiert auf dem Theaterstück „Nightstick“ von [[Elaine S. Carrington]], [[J. C. Nugent|J. C. Nugent]] und [[John Griffith Wray]]. In den USA hatte er am 20. April 1929 seine Premiere.

== Handlung ==
Chick Williams wird aus dem Gefängnis entlassen und schließt sich sofort seiner früheren Gang wieder an. Als bei einem [[Vermögensdelikt|Raubüberfall]] ein Polizist ermordet wird, gerät er unter Verdacht. Die Gangster hatten Joan, die Tochter eines Polizisten, mit in das Theater genommen, während der Pause das Verbrechen begangen und sich schließlich ihrer bedient, um ein [[Alibi]] zu haben. Bei den Ermittlungen schreckt die Polizei vor keinen Mitteln zurück und schleust sogar einen [[Verdeckter Ermittler|Undercover-Agenten]] in die Gang ein, um das Verbrechen aufzuklären.

== Hintergrund ==
Der Film entstand zu Beginn der Tonfilm-Ära; deshalb drehte man weitere Szenen für den Film, die für eine Stummfilm-Version verwendet wurden, die zeitgleich veröffentlicht wurde.

In den Gesangsszenen ist statt [[Irma Harrison]]s Stimme jene von [[Virginia Flohri]] zu hören.

== Auszeichnungen ==

=== Oscarverleihung 1930 ===
nominiert in den Kategorien
* Bester Film
* Bester Hauptdarsteller: [[Chester Morris]]
* Bestes Szenenbild: [[William Cameron Menzies]]

== Rezeption ==
{{Zitat|It is by far the best of the gangster films.
 |Autor=[[Mordaunt Hall]]
 |Quelle=New York Times
 |Übersetzung=Der bei weitem beste Gangsterfilm.
 |ref=
}}
{{Zitat|Half-stylish, half-creaky gangster saga is built on ... Art Deco luxury and underworld seediness, elliptical montage and claustrophobic staginess, and, most interestingly, law and crime.
 |Autor=Fernando F. Croce
 |Quelle=Slant Magazine
 |Übersetzung=Die halb stilistisch überzeugende, halb konstruierte Gangster-Saga baut auf ... Art-déco-Luxus, schäbiger Unterwelt, wortkarge Dialoge und klaustrophobische Inszenierung sowie, was am wichtigsten ist, Recht und Verbrechen.
 |ref=
}}

== Weblinks ==
* {{IMDb}}
* {{Rotten Tomatoes}}

[[Kategorie:Filmtitel 1929]]
[[Kategorie:US-amerikanischer Film]]
[[Kategorie:Schwarzweißfilm]]
[[Kategorie:Gangsterfilm]]
[[Kategorie:Filmdrama]]
[[Kategorie:Literaturverfilmung]]

title: Stab

Regie: Roland West

Drehbuch: Elaine S. Carrington · J. C. Nugent · C. Gardner Sullivan · Roland West · John Griffith Wray

Produktion: Roland West

Kamera: Ray June

Schnitt: Hal C. Kern

title: Besetzung

Besetzung: - Chester Morris: Chick Williams - Harry Stubbs: Buck Bachman - Mae Busch: Daisy Thomas - Eleanore Griffith: Joan Manning Williams - Regis Toomey: Danny McGann - Purnell Pratt: Police Sgt. Pete Manning - Irma Harrison: Toots


text:
# 範囲
範囲（はんい）
| ウィキペディアには「範囲」という見出しの百科事典記事はありません（タイトルに「範囲」を含むページの一覧/「範囲」で始まるページの一覧）。 代わりにウィクショナリーのページ「範囲」が役に立つかもしれません。 |

wikiname: jawiki

title: 範囲

in_language: ja

wikitext:
範囲（はんい）{{wiktionary redirect}}
{{Short pages monitor}}<!--
以下のコメントは、[[Template:Long comment]]をsubst展開（ソースに「subst:Long comment」を二重の中括弧で括った上で追加）することによって挿入された長いコメント（＜!--と--＞（実際には不等号は半角です）で囲まれた部分のことです）です。このコメントは、編集画面においてのみ表示され、閲覧画面においては表示されないような仕組みになっています。このコメントは、ソフトリダイレクトなどの、特別な事情があるために、どうしても非常に短い状態にならざるを得ない記事に挿入されています。[[特別:短いページ]]には、テスト投稿やサブスタブ記事のように、メンテナンスを必要とする極めて短い記事がページサイズの小さい順に並べられています。しかし、この特別ページにソフトリダイレクトなどの、必然的にページサイズが小さくなってしまうようなページへのリンクが大量に並んでしまうと、[[特別:短いページ]]本来の役割を損なってしまう恐れがあります。この長いコメントを挿入していることで、ソフトリダイレクトのようなページが[[特別:短いページ]]に載らないようにし、[[特別:短いページ]]が使いやすく保たれています。このコメントの必要性・有用性を理解しないままコメントや{{Short pages monitor}}を除去したり、短く改変したりすることは、どうか控えてくださるようご協力をお願い申し上げます。それを理解した上で、もし除去する必要がある場合は、必ずこのコメントと一緒に、{{Short pages monitor}}も除去するようにしてください。なお、{{Short pages monitor}}は、[[Template:Long comment]]をsubst展開して使用した記事を追跡するためのテンプレートです。最大値と最初値の差
-->

== 関連項目 ==
*[[領域]]
{{デフォルトソート:はんい}}


text:
# Benijófar
Benijófar – gmina w Hiszpanii, w prowincji Alicante, we wspólnocie autonomicznej Walencja, o powierzchni 4,36 km². W 2011 roku liczyła 4207 mieszkańców.
Podstawą gospodarki gminy jest rolnictwo, zwłaszcza warzywa i owoce.

wikiname: plwiki

title: Benijófar

in_language: pl

wikitext:
{{Miejscowość infobox
 |nazwa                        = Benijófar
 |nazwa oryginalna             =
 |zdjęcie                      =
 |opis zdjęcia                 =
 |herb                         = Escut de Benijòfar.svg
 |flaga                        = Flag of Benijófar Spain.svg
 |dopełniacz nazwy             = Benijófar
 |państwo                      = ES-VC
 |2. jednostka administracyjna = [[Alicante (prowincja)|Alicante/Alacant]]
 |3. jednostka administracyjna = [[Vega Baja (Hiszpania)|Vega Baja/Baix Segura]]
 |powierzchnia                 = 4,36{{r|ssweb}}
 |wysokość                     =
 |rok                          = 2011
 |liczba ludności              = 4207{{r|ssweb}}
 |gęstość zaludnienia          = 964,91
 |numer kierunkowy             =
 |kod pocztowy                 =
 |tablice rejestracyjne        =
 |kod mapy                     = Walencja
 |współrzędne                  = 38°4′44″N 0°44′18″W
 |commons                      = Category:Benijófar
 |www                          =
}}
'''Benijófar''' – [[gmina]] w [[Hiszpania|Hiszpanii]], w prowincji [[Alicante (prowincja)|Alicante]], we wspólnocie autonomicznej [[Walencja (wspólnota autonomiczna)|Walencja]], o powierzchni 4,36 km²{{r|ssweb}}. W 2011 roku liczyła 4207 mieszkańców{{r|ssweb}}.

Podstawą gospodarki gminy jest rolnictwo, zwłaszcza warzywa i owoce.

== Przypisy ==
{{Przypisy|
<ref name=ssweb>{{cytuj stronę | url = https://ssweb.seap.minhap.es/REL/frontend/inicio/municipios/all/all/5975 | tytuł = Datos del registro de Entidades Locales | data dostępu = 2013-06-16 | autor = Ministerio de Hacienda y Administraciones Públicas | język = es }}</ref>
}}

{{Vega Baja}}
{{Alicante (prowincja)}}

{{Kontrola autorytatywna}}

[[Kategoria:Gminy w prowincji Alicante]]

title: Benijófar

Herb: Flaga

Państwo: Hiszpania

Wspólnota autonomiczna: Walencja

Prowincja: Alicante/Alacant

Comarca: Vega Baja/Baix Segura

Zarządzający: Luís Rodríguez Pérez↗

Tablice rejestracyjne: A


text:
# Regina Echeverria
Regina Echeverria 6 de agosto de 1945 (79 años) es una periodista, y escritora brasileña.
Trabaja en el periodismo desde 1972, actuando en diversos diarios renombrados del Brasil. Trabajó en O Estado de São Paulo, Jornal da Tarde, Folha de São Paulo, y en las revistas Veja, IstoÉ, Placar, y A Revista.
En televisión ha trabajado en Abril Vídeo, TV Bandeirantes, RedeTV!, SBT. Se especializó en perfiles de personalidades de la música y de la cultura brasileña, publicando diversos libros en toda su carrera.

## Obra
- Cazuza, só as mães são felizes. 397 pp. ISBN 8525012742 (1997)

- Cazuza, preciso dizer que te amo (2001)

- Pierre Verger, um retrato em preto e branco (2002)

- Furacão Elis (2006)

- Gonzaguinha e Gonzagão, uma história brasileira (2006)

- Mãe Menininha do Gantois, uma biografia (2007)

- Furacão Elis. Editor Ediouro Publ. 247 pp. ISBN 8500021675 en línea(2007)

wikiname: eswiki

title: Regina Echeverria

in_language: es

wikitext:
{{Ficha de periodista
|foto                  =
|tamaño de foto        =
|pie de foto           =
|apodo                 =
|nombre de nacimiento  =
|fecha de nacimiento   = {{fecha|6|8|1945|edad}}
|lugar de nacimiento   = [[São Paulo]], {{bandera|BRA}}
|fecha de defunción    =
|lugar de defunción    =
|tiempo                =
|cónyuge               =
|pareja                =
|hijos                 =
|programas             =
|medio de comunicación =
|obras                 = [[periodista]], [[escritora]]
|sitio web             =
|premios               =
}}'''Regina Echeverria''' {{fecha|6|8|1945|edad}} es una [[periodista]], y [[escritora]] [[brasil]]eña.

Trabaja en el [[periodismo]] desde 1972, actuando en diversos diarios renombrados del Brasil. Trabajó en [[O Estado de São Paulo]], [[Jornal da Tarde]], [[Folha de São Paulo]], y en las revistas [[Veja (revista)|Veja]], [[ISTOÉ|IstoÉ]], [[Placar (revista)|Placar]], y A Revista.

En [[televisión]] ha trabajado en [[Abril Vídeo]], [[TV Bandeirantes]], [[RedeTV!]], [[SBT]]. Se especializó en perfiles de personalidades de la música y de la cultura brasileña, publicando diversos libros en toda su carrera.

== Obra ==
*''Cazuza, só as mães são felizes''. 397 pp. ISBN 8525012742 (1997)

*''[[Cazuza, preciso dizer que te amo]]'' (2001)

*''[[Pierre Verger, um retrato em preto e branco]]'' (2002)

*''[[Furacão Elis]]'' (2006)

*''[[Gonzaguinha e Gonzagão, uma história brasileira]]'' (2006)

*''Mãe Menininha do Gantois, uma biografia'' (2007)

*''Furacão Elis''. Editor Ediouro Publ. 247 pp. ISBN 8500021675 [http://books.google.com.ar/books?id=y4NeYTLudhMC&printsec=frontcover&dq=%22Regina+Echeverria%22&hl=es&sa=X&ei=GkTaT4eRHYS49QSJ7rmbBA&ved=0CDkQ6AEwAQ#v=onepage&q=%22Regina%20Echeverria%22&f=false en línea](2007)

== Enlaces externos ==
{{traducido ref|pt|Regina Echeverria}}
{{NF|1945||Echeverria}}

[[Categoría:Biógrafos de Brasil]]
[[Categoría:Mujeres periodistas de Brasil]]
[[Categoría:Escritores en portugués]]
[[Categoría:Nacidos en São Paulo]]

title: Información personal

Nacimiento: 6 de agosto de 1945 (79 años) · São Paulo

Nacionalidad: Brasileña

title: Información profesional

Ocupación: Periodista, biógrafa y escritora

Obras notables: periodista, escritora


text:
# Северо-китайский леопард
Северо-китайский леопард (лат. Panthera pardus japonensis) — подвид леопарда, обитающий в северном Китае.
Леопард обитает в лесах и горах, поедая, как и другие леопарды, грызунов, оленей, диких коз, диких свиней.
Пятна леопарда напоминают скорее пятна ягуара, а его мех самый длинный из всех подвидов леопарда.
Спаривание приходится на январь-февраль, беременность длится примерно 46 дней. Самка рождает 2—3 детёнышей, но из-за высокой смертности, в живых остаётся 1, редко 2. Маленькие леопарды открывают глаза на 10-й день после рождения, у них длинный мех, который затем уменьшается. В три месяца детёныш начинает ходить на охоту вместе с мамой. В возрасте 1 года они уже могут себя защищать, но с матерью остаются до 18—24 месяцев.
По данным последних исследований (2020 год) в дикой природе сохранилось от 174 до 348 особей.
Важнейшим леопардом этого подвида был Чунг Чи (Cheung Chi). С его помощью самки родили 15 леопардов, в целом он имеет 40 потомков. Последний детёныш от него родился в 1988 году, сам Чунг Чи умер в 1993 году.

title: Северо-китайский леопард

wikitext:
{{Таксон
| image file        = Chinesischer Leopard Panthera pardus japonensis Tierpark Hellabrunn-9.jpg
| image descr       = Зоопарк [[Хеллабрунн]], [[Мюнхен]]
| regnum            = Животные
| parent            = Panthera pardus
| rang              = Подвид
| latin             = Panthera pardus japonensis
| author            = [[Грей, Джон Эдуард|Gray]], 1862
| syn               = * ''P. p. chinensis'' (Gray, 1867)
* ''P. p. bedfordi'' ([[Pocock]], 1930)<ref>Wozencraft, W.C. (2005). [http://www.bucknell.edu/msw3/browse.asp?id=14000254 "Panthera pardus japonensis"] {{Wayback|url=http://www.bucknell.edu/msw3/browse.asp?id=14000254 |date=20130622225622 }}. In Wilson, D.E.; Reeder, D.M. [http://www.google.com/books?id=JgAMbNSt8ikC&pg=PA547 Mammal Species of the World: A Taxonomic and Geographic Reference] (3rd ed.). Johns Hopkins University Press. p. 547. ISBN 978-0-8018-8221-0. OCLC 62265494</ref>
| range map         =
| range map caption =
| range legend      =
| iucnstatus        = EN
| wikispecies       = Panthera pardus japonensis
}}
'''Северо-китайский леопард''' ({{lang-la|Panthera pardus japonensis}}) — [[подвид]] [[леопард]]а, обитающий в северном Китае.

Леопард обитает в лесах и горах, поедая, как и другие леопарды, грызунов, оленей, диких коз, диких свиней.

Пятна леопарда напоминают скорее пятна [[ягуар]]а, а его мех самый длинный из всех подвидов леопарда.

Спаривание приходится на январь-февраль, беременность длится примерно 46 дней. Самка рождает 2—3 детёнышей, но из-за высокой смертности, в живых остаётся 1, редко 2. Маленькие леопарды открывают глаза на 10-й день после рождения, у них длинный мех, который затем уменьшается. В три месяца детёныш начинает ходить на охоту вместе с мамой. В возрасте 1 года они уже могут себя защищать, но с матерью остаются до 18—24 месяцев.

По данным последних исследований (2020 год) в дикой природе сохранилось от 174 до 348 особей<ref>{{Статья|ссылка=https://www.researchgate.net/publication/344173455_INSIGHTS_ON_THE_NORTH_CHINA_LEOPARD_PANTHERA_PARDUS_JAPONENSIS_GRAY_1862_CHALLENGES_IN_DISTRIBUTION_POPULATION_STATUS_THREATS_AND_IMPLICATIONS_FOR_CONSERVATION|автор=Kasereka Vitekere|заглавие=INSIGHTS ON THE NORTH CHINA LEOPARD (PANTHERA PARDUS JAPONENSIS GRAY, 1862): CHALLENGES IN DISTRIBUTION, POPULATION STATUS, THREATS, AND IMPLICATIONS FOR CONSERVATION|год=2021|издание=Journal of Animal and Plant Sciences|номер=31(1)|страницы=1-18|issn=2309-8694|archivedate=2022-07-28|archiveurl=https://web.archive.org/web/20220728153019/https://www.researchgate.net/publication/344173455_INSIGHTS_ON_THE_NORTH_CHINA_LEOPARD_PANTHERA_PARDUS_JAPONENSIS_GRAY_1862_CHALLENGES_IN_DISTRIBUTION_POPULATION_STATUS_THREATS_AND_IMPLICATIONS_FOR_CONSERVATION}}</ref>.

Важнейшим леопардом этого подвида был Чунг Чи (''Cheung Chi''). С его помощью самки родили 15 леопардов, в целом он имеет 40 потомков. Последний детёныш от него родился в 1988 году, сам Чунг Чи умер в 1993 году{{Нет АИ|28|7|2022}}.

== Примечания ==
{{примечания}}

[[Категория:Леопарды]]
[[Категория:Млекопитающие Азии]]
[[Категория:Эндемики Китая]]
[[Категория:Приложения СИТЕС]]

title: Научная классификация

Научная классификация: Домен:ЭукариотыЦарство:ЖивотныеПодцарство:ЭуметазоиБез ранга:Двусторонне-симметричныеБез ранга:ВторичноротыеТип:ХордовыеПодтип:ПозвоночныеИнфратип:ЧелюстноротыеНадкласс:ЧетвероногиеКлада:АмниотыКлада:СинапсидыКласс:МлекопитающиеПодкласс:ЗвериКлада:ЭутерииИнфракласс:ПлацентарныеМагнотряд:БореоэутерииНадотряд:ЛавразиатерииКлада:ScrotiferaКлада:ФерунгулятыГрандотряд:FeraeОтряд:ХищныеПодотряд:КошкообразныеИнфраотряд:AeluroideaНадсемейство:FeloideaСемейство:КошачьиПодсемейство:Большие кошкиРод:ПантерыВид:ЛеопардПодвид:Северо-китайский леопард

title: Международное научное название

Международное научное название: Panthera pardus japonensis Gray, 1862

title: Синонимы

Синонимы: - P. p. chinensis (Gray, 1867) - P. p. bedfordi (Pocock, 1930)

title: Охранный статус

Охранный статус: Вымирающие виды · IUCN 3.1 Endangered: ???

title: ITIS

· Систематика · в Викивидах: · Изображения · на Викискладе · | ITIS | 726467 | | NCBI | 348288 | | EOL | 1253180 |

title: ITIS


text:
# Clement Juglar
Joseph Clément Juglar (ur. 15 października 1819 w Paryżu, zm. 28 lutego 1905 tamże) – francuski lekarz i ekonomista będący jednym z pierwszych teoretyków cykli koniunkturalnych, którzy analizowali je na podstawie analizy szeregów czasowych.

## Życiorys
Urodził się jako czwarty syn paryskiego lekarza. W 1846 roku obronił swoją pracę dyplomową dotyczącą chorób płuc, uzyskując tym samym tytuł doktora medycyny. Mimo ukończenia studiów medycznych, zaciekawiony burzliwą sytuacją ekonomiczną mającą miejsce w 1848 roku, postanowił jednak zająć się zagadnieniami ekonomicznymi. Od roku 1851 rozpoczął pracę dla gazety Journal des Économistes.
W gazecie tej opublikował w 1856 roku swój esej – Des crises commerciales – w którym to dokonał pełnej analizy cyklu koniunkturalnego na podstawie dostępnych mu danych zaczerpniętych z szeregów czasowych. W 1860 roku zaprezentował swoje studium na ten temat przed Francuską Akademią Nauk, która doceniła jego pracę i opublikowała ją w 1862 roku jako Des Crises commerciales et leur retour periodique en France, en Angleterre et aux États-Unis.
Kilka lat później, Joseph Schumpeter nazwał cykl związany ze zmianami wydatków inwestycyjnych (trwający od 8 do 11 lat) jego nazwiskiem (cykl Juglara). Clément zaś spędził resztę swojej kariery na rozwijaniu koncepcji, według której podstawowym wskaźnikiem fazy cyklu były rezerwy złota ulokowane w bankach.

title: Clement Juglar

wikitext:
{{Biogram infobox
 |imię i nazwisko           = Clement Juglar
 |grafika                   =
 |opis grafiki              =
 |alt grafiki               =
 |pełne imię i nazwisko     = Joseph Clément Juglar
 |data urodzenia            = 15 października 1819
 |miejsce urodzenia         = [[Paryż]]
 |data śmierci              = 28 lutego 1905
 |miejsce śmierci           = [[Paryż]]
 |zawód                     = lekarz, ekonomista
 |narodowość                = francuska
 |odznaczenia               =
 |commons                   =
}}
'''Joseph Clément Juglar''' (ur. [[15 października]] [[1819]] w [[Paryż]]u, zm. [[28 lutego]] [[1905]] tamże) – francuski [[Medycyna|lekarz]] i [[Ekonomia|ekonomista]] będący jednym z pierwszych teoretyków [[Cykl koniunkturalny|cykli koniunkturalnych]], którzy analizowali je na podstawie analizy [[Szereg czasowy|szeregów czasowych]].

== Życiorys ==
Urodził się jako czwarty syn paryskiego lekarza. W 1846 roku obronił swoją pracę dyplomową dotyczącą chorób płuc, uzyskując tym samym tytuł doktora medycyny. Mimo ukończenia studiów medycznych, zaciekawiony burzliwą sytuacją ekonomiczną mającą miejsce w 1848 roku, postanowił jednak zająć się zagadnieniami ekonomicznymi. Od roku 1851 rozpoczął pracę dla gazety ''Journal des Économistes''.

W gazecie tej opublikował w 1856 roku swój esej – ''Des crises commerciales'' – w którym to dokonał pełnej analizy [[Cykl koniunkturalny|cyklu koniunkturalnego]] na podstawie dostępnych mu danych zaczerpniętych z [[Szereg czasowy|szeregów czasowych]]. W 1860 roku zaprezentował swoje studium na ten temat przed [[Francuska Akademia Nauk|Francuską Akademią Nauk]], która doceniła jego pracę i opublikowała ją w 1862 roku jako ''Des Crises commerciales et leur retour periodique en France, en Angleterre et aux États-Unis''.

Kilka lat później, [[Joseph Schumpeter]] nazwał cykl związany ze zmianami wydatków inwestycyjnych (trwający od 8 do 11 lat) jego nazwiskiem (cykl Juglara). Clément zaś spędził resztę swojej kariery na rozwijaniu koncepcji, według której podstawowym wskaźnikiem fazy cyklu były [[rezerwy złota]] ulokowane w bankach.

== Bibliografia ==
* [https://gallica.bnf.fr/ark:/12148/bpt6k1060720 Des Crises commerciales et leur retour periodique en France, en Angleterre et aux États-Unis]

{{Kontrola autorytatywna}}

{{SORTUJ:Juglar, Joseph Clément}}

[[Kategoria:Francuscy ekonomiści]]
[[Kategoria:Francuscy lekarze]]
[[Kategoria:Urodzeni w 1819]]
[[Kategoria:Zmarli w 1905]]

title: Clement Juglar

Pełne imię i nazwisko: Joseph Clément Juglar

Data i miejsce urodzenia: 15 października 1819 · Paryż

Data i miejsce śmierci: 28 lutego 1905 · Paryż

Zawód, zajęcie: lekarz, ekonomista

Narodowość: francuska


text:
# Brooker Creek Headwaters Nature Preserve
Brooker Creek Headwaters Nature Preserve is located in northwest Hillsborough County, Florida and is managed by the Southwest Florida Water Management District. The 1,111-acre (4.50 km2) area is located at 18102 Ramblewood Road in Lutz, Florida and offers hiking opportunities. It protects wetlands and headwaters of the Brooker Creek watershed.

wikiname: enwiki

in_language: en

wikitext:
{{Short description|Nature preserve, United States of America}}
{{Use American English|date=July 2025}}
{{Use mdy dates|date=January 2025}}
{{Infobox park
| name           = Brooker Creek Headwaters Nature Preserve
| alt_name       =
| image          =
| image_alt      =
| image_caption  =
| map            = USA Florida
| map_width      = 208
| location       = [[Tampa, Florida]]
| coordinates    = {{coord|28.142|-82.558|type:landmark_region:US-FL_dim:3000|display=title,inline}}
| area           ={{convert|1111|acre|km2|adj=on}}
| opened         =
| operator       = Southwest Florida Water Management District
| designer       =
| publictransit  =
| visitation_num =
| website        =
}}'''Brooker Creek Headwaters Nature Preserve''' is located in northwest [[Hillsborough County, Florida]] and is managed by the [[Southwest Florida Water Management District]]. The {{convert|1111|acre|km2|adj=on}} area is located at 18102 Ramblewood Road in [[Lutz, Florida]] and offers hiking opportunities. It protects wetlands and headwaters of the [[Brooker Creek]] [[drainage basin|watershed]].<ref>[http://www.swfwmd.state.fl.us/recreation/areas/brookercreekheadwaters.html Brooker Creek Headwaters Nature Preserve] Southwest Florida Water Management District</ref>

==References==
{{Reflist}}

==External links==
*[http://www.brookercreek.org/home1.htm Brooker Creek Watershed website]

[[Category:Protected areas of Hillsborough County, Florida]]
[[Category:Southwest Florida Water Management District reserves]]

{{HillsboroughCountyFL-geo-stub}}

Location: Tampa, Florida