text:
# Federico Fiumani
Federico Fiumani (Osimo, 7 maggio 1960) è un cantautore, chitarrista e scrittore italiano, fondatore e frontman dei Diaframma, nonché autore di tutte le canzoni della band.

## Biografia
Verso la fine degli anni settanta ha formato i C.F.S. insieme a Gianni Cicchi (batteria) e Salvatore Susini (basso). Fiumani ha dato vita ai Diaframma nei primi anni ottanta, fino all'esordio nel 1982 con il singolo Pioggia/Illusione ottica. Fiumani è inizialmente chitarrista e paroliere della band, che vede la presenza anche di Gianni Cicchi (batteria), Leandro Cicchi (basso) e Nicola Vannini (voce), che nel 1984 viene sostituito da Miro Sassolini. Dal 1989 Fiumani è anche cantante della band.
Oltre ai numerosi album dei Diaframma, ha pubblicato gli album solisti Confidenziale nel 1994 e Donne mie nel 2006. Nel 1989 incise il singolo Corri ragazzo, autoprodotto dal coautore Paolo Boccia, ma non distribuito nei negozi.
Nel dicembre 2014 con Piero Pelù registra al Sounclinic Studio@ Larione 10 di Firenze il singolo Buchi nell'acqua, mixato da Giovanni Gasparini e pubblicato dalla Self in formato 10" e CD il 7 aprile 2015. In parallelo al discorso con i Diaframma, Fiumani prosegue un discorso più personale e autoriale: in Un ricordo che vale dieci lire, prodotto e arrangiato dal musicista Alessandro Grazian, ripropone alcune canzoni della tradizione cantautorale italiana.
I nomi, scelti accuratamente dal cantautore fiorentino (di adozione), spaziano tra il conosciuto e il meno noto: da Souvenir di Francesco De Gregori a Danze di Renzo Zenobi. Il disco esce in due formati, CD ed LP. Il CD, distribuito dalla Self, viene pubblicato il 18 novembre 2014. L'edizione in vinile è invece il risultato di una fortunata campagna sul sito di crowdfunding, MusicRaiser. Tra le ricompense, consegnate ai supporter più generosi, è previsto anche l'album interamente strumentale, Concrete Music, con in copertina un'opera disegnata dall'artista Manuele Fior.
A febbraio del 2018, in coppia con il frontman dei Pankow, Alex Spalck, ha pubblicato un disco dal titolo Il primato dell'immaginazione (Diaframma Records/Self), che contiene nove brani inediti con musiche di Fiumani e testi in italiano di Spalck, più una cover della celebre Marquee Moon dei Television, mentre il 7 dicembre 2018 è uscito L'abisso, il nuovo album dei Diaframma sempre per la Diaframma Records.
Nel 2011 collabora con i Soluzione al brano Gene che appare nel loro album L'esperienza segna, pubblicato da Jost/Audioglobe.
Fiumani ha inoltre finora pubblicato sei volumi di poesie e pensieri e un'antologia comprendente i testi di tutte le canzoni con relative note a margine.

## Discografia

### Da solista

#### Album
- 1994 – Confidenziale
- 2006 – Donne mie
- 2007 – Christmas Gift 2007 - Confidenziale 22 Dicembre 1994 (055)
- 2014 – Un ricordo che vale dieci lire
- 2015 – Concrete Music
- 2018 – Il primato dell'immaginazione (con Alex Spalck)
- 2022 -  Confidenziale 2021 (Live)

#### Singoli
- 1989 – Corri ragazzo (con Paolo Boccia)
- 2011 – Contro (con Paolo Boccia)
- 2012 – III (con Paolo Boccia)
- 2015 – Buchi nell'acqua (con Piero Pelù)
- 2019 – Neogrigio

### Con i Diaframma

#### Album in studio
- 1984 – Siberia
- 1986 – 3 volte lacrime
- 1988 – Boxe
- 1990 – In perfetta solitudine
- 1991 – Da Siberia al prossimo week-end
- 1992 – Anni luce
- 1994 – Il ritorno dei desideri
- 1995 – Non è tardi
- 1996 – Sesso e violenza
- 1998 – Scenari immaginari
- 1999 – Coraggio da vendere
- 2001 – Il futuro sorride a quelli come noi
- 2002 – I giorni dell'ira
- 2004 – Volume 13
- 2007 – Camminando sul lato selvaggio
- 2009 – Difficile da trovare
- 2012 – Niente di serio
- 2013 – Preso nel vortice
- 2016 – Siberia reloaded 2016 (remake di Siberia)
- 2018 – L'abisso
- 2022 – Ora

## Opere letterarie
- Neogrigio, 1983.
- 40 poesie, 1985.
- L'orologio biologico, 1991.
- Dov'eri tu nel '77?. Roma, Coniglio Editore, 2006; ISBN 88-88833-93-5.
- Brindando coi demoni. Roma, Coniglio Editore, 2007; ISBN 978-88-6063-067-4.
- Diaframma track by track. Roma, Coniglio Editore, 2008; ISBN 978-88-6063-120-6.
- Odio Springsteen e gli U2 - Poesie 1983-2011. Roma, Coniglio Editore, 2011; ISBN 978-88-6063-278-4.

title: Federico Fiumani

wikitext:
{{NN|musicisti|maggio 2017}}
{{Artista musicale
|nome = Federico Fiumani
|tipo artista = cantautore
|nazione =Italia
|genere = Post-punk
|genere2 = Darkwave
|genere3 = New wave
|genere4 = Rock
|genere5 = Musica d'autore
|genere6 = Nuova musica italiana cantata in italiano
|anno inizio attività =1979
|anno fine attività =in attività
|strumento = [[canto|voce]], [[chitarra]]
|totale album = 6 (da solista)
|album studio = 4
|album live = 1
|band attuale = [[Diaframma (gruppo musicale)|Diaframma]]
|immagine = Fiumanianghiari.png
|didascalia = Federico Fiumani ad [[Anghiari]] nel 2008
}}
{{Bio
|Nome = Federico
|Cognome = Fiumani
|Sesso = M
|LuogoNascita = Osimo
|GiornoMeseNascita = 7 maggio
|AnnoNascita = 1960
|LuogoMorte =
|GiornoMeseMorte =
|AnnoMorte =
|Epoca = 1900
|Epoca2 = 2000
|Attività = cantautore
|Attività2 = chitarrista
|Attività3 = scrittore
|Nazionalità = italiano
|PostNazionalità =, fondatore e frontman dei [[Diaframma (gruppo musicale)|Diaframma]], nonché autore di tutte le canzoni della band
}}

==Biografia==
Verso la fine degli [[anni 1970|anni settanta]] ha formato i C.F.S. insieme a Gianni Cicchi (batteria) e Salvatore Susini (basso). Fiumani ha dato vita ai [[Diaframma (gruppo musicale)|Diaframma]] nei primi [[anni 1980|anni ottanta]], fino all'esordio nel 1982 con il singolo ''Pioggia/Illusione ottica''. Fiumani è inizialmente chitarrista e paroliere della band, che vede la presenza anche di Gianni Cicchi (batteria), Leandro Cicchi (basso) e Nicola Vannini (voce), che nel 1984 viene sostituito da [[Miro Sassolini]]. Dal [[1989]] Fiumani è anche cantante della band.

[[File:Federico Fiumani 2023.jpg|thumb|left|200px|Federico Fiumani suona con i Diaframma nel 2023]]

Oltre ai numerosi album dei Diaframma, ha pubblicato gli album solisti ''[[Confidenziale]]'' nel [[1994]] e ''[[Donne mie]]'' nel [[2006]]. Nel [[1989]] incise il singolo ''[[Corri ragazzo]]'', autoprodotto dal coautore Paolo Boccia, ma non distribuito nei negozi.

Nel dicembre 2014 con [[Piero Pelù]] registra al Sounclinic Studio@ Larione 10 di Firenze il singolo ''[[Buchi nell'acqua]]'', mixato da Giovanni Gasparini e pubblicato dalla Self in formato 10" e CD il 7 aprile 2015. In parallelo al discorso con i Diaframma, Fiumani prosegue un discorso più personale e autoriale: in ''Un ricordo che vale dieci lire'', prodotto e arrangiato dal musicista Alessandro Grazian, ripropone alcune canzoni della tradizione cantautorale italiana.

I nomi, scelti accuratamente dal cantautore fiorentino (di adozione), spaziano tra il conosciuto e il meno noto: da ''Souvenir'' di [[Francesco De Gregori]] a ''Danze'' di [[Renzo Zenobi]]. Il disco esce in due formati, CD ed LP. Il CD, distribuito dalla Self, viene pubblicato il 18 novembre 2014. L'edizione in vinile è invece il risultato di una fortunata campagna sul sito di crowdfunding, MusicRaiser. Tra le ricompense, consegnate ai supporter più generosi, è previsto anche l'album interamente strumentale, ''Concrete Music'', con in copertina un'opera disegnata dall'artista [[Manuele Fior]].

A febbraio del 2018, in coppia con il frontman dei [[Pankow]], Alex Spalck, ha pubblicato un disco dal titolo ''Il primato dell'immaginazione'' (Diaframma Records/Self), che contiene nove brani inediti con musiche di Fiumani e testi in italiano di Spalck, più una cover della celebre ''Marquee Moon'' dei [[Television]], mentre il 7 dicembre 2018 è uscito ''L'abisso'', il nuovo album dei [[Diaframma (gruppo musicale)|Diaframma]] sempre per la Diaframma Records.

Nel 2011 collabora con i Soluzione al brano ''Gene'' che appare nel loro album ''L'esperienza segna'', pubblicato da Jost/Audioglobe.

Fiumani ha inoltre finora pubblicato sei volumi di poesie e pensieri e un'antologia comprendente i testi di tutte le canzoni con relative note a margine.

== Discografia ==
=== Da solista ===
==== Album ====
* 1994 – ''[[Confidenziale]]''
* 2006 – ''[[Donne mie]]''
* 2007 – ''[[Christmas Gift 2007 - Confidenziale 22 Dicembre 1994 (055)]]''
* 2014 – ''[[Un ricordo che vale dieci lire]]''
* 2015 – ''[[Concrete Music]]''
* 2018 – ''[[Il primato dell'immaginazione]]'' (con [[Alex Spalck]])
* 2022 -  Confidenziale 2021 (Live)

==== Singoli ====
* 1989 – ''Corri ragazzo'' (con Paolo Boccia)
* 2011 – ''Contro'' (con Paolo Boccia)
* 2012 – ''III'' (con Paolo Boccia)
* 2015 – ''[[Buchi nell'acqua]]'' (con [[Piero Pelù]])
* 2019 – ''Neogrigio''

=== Con i Diaframma ===
{{Vedi anche|Diaframma (gruppo musicale)#Discografia}}
==== Album in studio ====
* 1984 – ''[[Siberia (Diaframma)|Siberia]]''
* 1986 – ''[[3 volte lacrime]]''
* 1988 – ''[[Boxe (album)|Boxe]]''
* 1990 – ''[[In perfetta solitudine]]''
* 1991 – ''[[Da Siberia al prossimo week-end]]''
* 1992 – ''[[Anni luce (album)|Anni luce]]''
* 1994 – ''[[Il ritorno dei desideri]]''
* 1995 – ''[[Non è tardi]]''
* 1996 – ''[[Sesso e violenza]]''
* 1998 – ''[[Scenari immaginari]]''
* 1999 – ''[[Coraggio da vendere]]''
* 2001 – ''[[Il futuro sorride a quelli come noi]]''
* 2002 – ''[[I giorni dell'ira (album)|I giorni dell'ira]]''
* 2004 – ''[[Volume 13]]''
* 2007 – ''[[Camminando sul lato selvaggio]]''
* 2009 – ''[[Difficile da trovare]]''
* 2012 – ''[[Niente di serio]]''
* 2013 – ''[[Preso nel vortice]]''
* 2016 – ''[[Siberia Reloaded|Siberia reloaded 2016]]'' (remake di ''[[Siberia (Diaframma)|Siberia]]'')
* 2018 – ''[[L'abisso (album)|L'abisso]]''
* 2022 – ''[[Ora (Diaframma)|Ora]]''

== Opere letterarie ==
* ''Neogrigio'', 1983.
* ''40 poesie'', 1985.
* ''L'orologio biologico'', 1991.
* ''Dov'eri tu nel '77?''. Roma, [[Coniglio Editore]], 2006; ISBN 88-88833-93-5.
* ''Brindando coi demoni''. Roma, Coniglio Editore, 2007; ISBN 978-88-6063-067-4.
* ''Diaframma track by track''. Roma, Coniglio Editore, 2008; ISBN 978-88-6063-120-6.
* ''Odio Springsteen e gli U2 - Poesie 1983-2011''. Roma, Coniglio Editore, 2011; ISBN 978-88-6063-278-4.

==Bibliografia==
* [[Federico Guglielmi]]. ''Voci d'autore. La canzone italiana si racconta''. Arcana, 2006. ISBN 88-7966-416-6.
* Livia Satriano, ''Gli altri Ottanta. Racconti dalla galassia post-punk italiana''. Agenzia X, 2014. ISBN 978-88-95029-99-3

==Altri progetti==
{{interprogetto}}

==Collegamenti esterni==
* {{Collegamenti esterni}}
* {{cita web |url=https://myspace.com/federicofiumani|titolo=Pagina ufficiale |sito=[[Myspace]]}}
* {{cita web|http://www.elapsus.it/2013/02/il-questionario-proust-federico-fiumani.html|Il «questionario Proust» a Federico Fiumani}}

{{Diaframma}}
{{Controllo di autorità}}
{{Portale|biografie|letteratura|rock}}

[[Categoria:Cantanti rock]]
[[Categoria:Gruppi e musicisti della Toscana]]
[[Categoria:Gruppi e musicisti delle Marche]]

title: Federico Fiumani

Nazionalità: Italia

Genere: Post-punk Darkwave New wave Rock Musica d'autore Nuova musica italiana cantata in italiano

Periodo di attività musicale: 1979 – in attività

Strumento: voce , chitarra

Gruppi attuali: Diaframma

Album pubblicati: 6 (da solista)


text:
# Wesenbergia problematica
Wesenbergia problematica is een borstelworm uit de familie Hesionidae. Het lichaam van de worm bestaat uit een kop, een cilindrisch, gesegmenteerd lichaam en een staartstukje. De kop bestaat uit een prostomium (gedeelte voor de mondopening) en een peristomium (gedeelte rond de mond) en draagt gepaarde aanhangsels (palpen, antennen en cirri).
Wesenbergia problematica werd in 1950 voor het eerst wetenschappelijk beschreven door Wesenberg-Lund.

wikiname: nlwiki

title: Wesenbergia problematica

in_language: nl

wikitext:
{{Taxobox
| naam = ''Wesenbergia problematica''
| titelweergave = cursief
| afbeelding =
| afbeeldingtekst =
| rijk = [[Dieren (biologie)|Animalia]] (Dieren)
| stam = [[Ringwormen|Annelida]] (Ringwormen)
| klasse = [[Borstelwormen|Polychaeta]] (Borstelwormen)
| orde = [[Phyllodocida]]
| familie = [[Hesionidae]]
| geslacht = ''[[Wesenbergia]]''
| auteur = Wesenberg-Lund
| datum = 1950
| bron =
| haakjes = ja
| worms = 335028
}}
'''''Wesenbergia problematica''''' is een [[Borstelwormen|borstelworm]] uit de familie [[Hesionidae]]. Het lichaam van de worm bestaat uit een kop, een cilindrisch, gesegmenteerd lichaam en een staartstukje. De kop bestaat uit een prostomium (gedeelte voor de mondopening) en een peristomium (gedeelte rond de mond) en draagt gepaarde aanhangsels ([[palp (borstelworm)|palpen]], [[antenne (borstelworm)|antennen]] en [[cirrus (borstelworm)|cirri]]).

''Wesenbergia problematica'' werd in 1950 voor het eerst wetenschappelijk beschreven door Wesenberg-Lund.

{{Appendix|2=
*WoRMS (2010). ''Wesenbergia problematica'' (Wesenberg-Lund, 1950). In: Fauchald, K. (Ed) (2010). World Polychaeta database. Gebaseerd op informatie uit het [[World Register of Marine Species]], te vinden op http://www.marinespecies.org/aphia.php?p=taxdetails&id=335028.}}
{{beginnetje|biologie|2011|12|15}}

{{DEFAULTSORT:Wesenbergia problematica}}
[[Categorie:Hesionidae]]

title: Wesenbergia problematica

Rijk: Animalia (Dieren)

Stam: Annelida (Ringwormen)

Klasse: Polychaeta (Borstelwormen)

Orde: Phyllodocida

Familie: Hesionidae

Geslacht: Wesenbergia

title: Soort

Portaal: Biologie


text:
# Sceliomorpha quadridens
Sceliomorpha quadridens är en stekelart som beskrevs av Jean-Jacques Kieffer 1910. Sceliomorpha quadridens ingår i släktet Sceliomorpha och familjen Scelionidae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

wikiname: svwiki

title: Sceliomorpha quadridens

in_language: sv

wikitext:
{{robotskapad|Lsjbot|stekel|datum=2013-08}}
{{Taxobox
| name = ''Sceliomorpha quadridens''
| status =
| image =
| image_caption =
| domain_sv =
| domain =
| regnum_sv = [[Djur]]
| regnum = Animalia
| phylum_sv = [[Leddjur]]
| phylum = Arthropoda
| classis_sv = [[Egentliga insekter]]
| classis = Insecta
| ordo_sv = [[Steklar]]
| ordo = Hymenoptera
| familia_sv =
| familia = [[Scelionidae]]
| genus_sv =
| genus = [[Sceliomorpha]]
| species_sv =
| species = '''Sceliomorpha quadridens'''
| taxon = Sceliomorpha quadridens
| taxon_authority = [[Jean-Jacques Kieffer|Kieffer]], 1910
| range_map =
| range_map_caption = Utbredningsområde
| image2 =
| image2_caption =
| subphylum = Hexapoda
| subphylum_sv = [[Sexfotingar]]
| superfamilia = [[Platygastroidea]]
| superfamilia_sv =
| synonyms =
}}

'''''Sceliomorpha quadridens'''''<ref name = "col395"/> är en [[steklar|stekel]]art som beskrevs av [[Jean-Jacques Kieffer]] 1910. ''Sceliomorpha quadridens'' ingår i [[släkte]]t ''[[Sceliomorpha]]'' och [[familj (biologi)|familjen]] [[Scelionidae]].<ref name = "COL"/><ref name = "source"/> Inga [[underart]]er finns listade i [[Catalogue of Life]].<ref name = "COL"/>

== Källor ==
<references>
<ref name = "COL">{{webbref |url= http://www.catalogueoflife.org/annual-checklist/2011/search/all/key/sceliomorpha+quadridens/match/1|titel= Species 2000 & ITIS Catalogue of Life: 2011 Annual Checklist.|hämtdatum= 24 september 2012 |författare= Bisby F.A., Roskov Y.R., Orrell T.M., Nicolson D., Paglinawan L.E., Bailly N., Kirk P.M., Bourgoin T., Baillargeon G., Ouvrard D. (red.)|datum= 2011|verk= |utgivare=Species 2000: Reading, UK.}}</ref>
<ref name = "col395"> (2007) , website, Hymenoptera Name Server - 10-Oct-2007</ref>
<ref name = "source">''ITIS: The Integrated Taxonomic Information System''. Orrell T. (custodian), 2011-04-26</ref>
</references>

{{Robotskapad stub om steklar}}

[[Kategori:Steklar]]
[[Kategori:Sceliomorpha|quadridens]]

title: Systematik

Domän: Eukaryoter · Eukaryota

Rike: Djur · Animalia

Stam: Leddjur · Arthropoda

Understam: Sexfotingar · Hexapoda

Klass: Egentliga insekter · Insecta

Ordning: Steklar · Hymenoptera

Överfamilj: Platygastroidea

Familj: Scelionidae

Släkte: Sceliomorpha

Art: Sceliomorpha quadridens

title: Vetenskapligt namn

Vetenskapligt namn: Hitta fler artiklar om djur med Djurportalen

Auktor: Kieffer, 1910


text:
# Aphytis fabresi
Aphytis fabresi är en stekelart som beskrevs av Debach och Rosen 1976. Aphytis fabresi ingår i släktet Aphytis och familjen växtlussteklar.
Artens utbredningsområde är Nya Kaledonien. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

title: Aphytis fabresi

wikitext:
{{robotskapad|Lsjbot|stekel|datum=2013-08}}
{{Taxobox
| name = ''Aphytis fabresi''
| status =
| image =
| image_caption =
| domain_sv =
| domain =
| regnum_sv = [[Djur]]
| regnum = Animalia
| phylum_sv = [[Leddjur]]
| phylum = Arthropoda
| classis_sv = [[Egentliga insekter]]
| classis = Insecta
| ordo_sv = [[Steklar]]
| ordo = Hymenoptera
| familia_sv = [[Växtlussteklar]]
| familia = Aphelinidae
| genus_sv =
| genus = [[Aphytis]]
| species_sv =
| species = '''Aphytis fabresi'''
| taxon = Aphytis fabresi
| taxon_authority = DeBach & [[Rosen (auktor)|Rosen]], 1976
| range_map =
| range_map_caption = Utbredningsområde
| image2 =
| image2_caption =
| subphylum = Hexapoda
| subphylum_sv = [[Sexfotingar]]
| superfamilia = Chalcidoidea
| superfamilia_sv = [[Glanssteklar]]
| synonyms =
}}

'''''Aphytis fabresi'''''<ref name = "col87814"/> är en [[steklar|stekel]]art som beskrevs av Debach och [[Rosen (auktor)|Rosen]] 1976. ''Aphytis fabresi'' ingår i [[släkte]]t ''[[Aphytis]]'' och [[familj (biologi)|familjen]] [[växtlussteklar]].<ref name = "COL"/><ref name = "source"/>

Artens utbredningsområde är [[Nya Kaledonien]].<ref name = "COL"/> Inga [[underart]]er finns listade i [[Catalogue of Life]].<ref name = "COL"/>

== Källor ==
<references>
<ref name = "COL">{{webbref |url= http://www.catalogueoflife.org/annual-checklist/2011/search/all/key/aphytis+fabresi/match/1|titel= Species 2000 & ITIS Catalogue of Life: 2011 Annual Checklist.|hämtdatum= 24 september 2012 |författare= Bisby F.A., Roskov Y.R., Orrell T.M., Nicolson D., Paglinawan L.E., Bailly N., Kirk P.M., Bourgoin T., Baillargeon G., Ouvrard D. (red.)|datum= 2011|verk= |utgivare=Species 2000: Reading, UK.}}</ref>
<ref name = "col87814">DeBach, P.; Rosen, D. (1976) Twenty new species of |Aphytis| (Hymenoptera: Aphelinidae) with notes and new combinations., JOURBOOK: Annals of the Entomological Society of America VOLUME: 69(3) PAGES: 541-545</ref>
<ref name = "source">''UCD: Universal Chalcidoidea Database''. Noyes J., 2007-09-17</ref>
</references>

[[Kategori:Växtlussteklar]]
[[Kategori:Aphytis|fabresi]]

title: Systematik

Överfamilj: Glanssteklar · Chalcidoidea

Familj: Växtlussteklar · Aphelinidae

Släkte: Aphytis

Art: Aphytis fabresi

title: Vetenskapligt namn

Auktor: DeBach & Rosen, 1976


text:
# Джиммі Нейтрон: Геніальний хлопчик
«Джиммі Нейтрон: Геніальний хлопчик» (англ. Jimmy Neutron: Boy Genius) — американський 3D комп'ютерно-анімаційний комедійний фільм, знятий Джон А. Девіс.

## Акторський склад
| Актор           | Роль           |
| --------------- | -------------- |
| Дебі Дерріберрі | Джиммі Нейтрон |
| Джефф Гарсія    | Шин Естевес    |
| Керолін Лоуренс | Сінді Вортекс  |
| Роб Полсен      | Карл Візер     |
| Канді Міло      | Нік Дін        |
| Марк ДеКарло    | Х'ю Нейтрон    |
| Меган Кавана    | Джуді Нейтрон  |
| Патрік Стюарт   | Король Губот V |

wikiname: ukwiki

title: Джиммі Нейтрон: Геніальний хлопчик

in_language: uk

wikitext:
{{Infobox Film
| Name              = Джиммі Нейтрон: Геніальний хлопчик
| рік               = 2001
}}

'''«Джиммі Нейтрон: Геніальний хлопчик»''' ({{Lang-en|Jimmy Neutron: Boy Genius}}) — американський 3D комп'ютерно-анімаційний комедійний фільм, знятий [[Джон А. Девіс]].

== Акторський склад ==
{| class="wikitable"
!Актор
!Роль
|-
|[[Дебі Дерріберрі]]
|Джиммі Нейтрон
|-
|[[Джефф Гарсія]]
|Шин Естевес
|-
|[[Керолін Лоуренс]]
|Сінді Вортекс
|-
|[[Роб Полсен]]
|Карл Візер
|-
|[[Канді Міло]]
|Нік Дін
|-
|[[Марк ДеКарло]]
|Х'ю Нейтрон
|-
|[[Меган Кавана]]
|Джуді Нейтрон
|-
|[[Патрік Стюарт]]
|Король Губот V
|}

== Примітки ==
{{примітки}}

== Посилання ==

* {{IMDb title|0268397}}
* {{bcdb title|23347}}
* {{Rotten Tomatoes|jimmy_neutron_boy_genius}}
* {{metacritic film|jimmy-neutron-boy-genius}}
* {{mojo title|jimmyneutron}}

{{Nickelodeon Movies}}
{{Бібліоінформація}}

{{Портали|Кінематограф}}

[[Категорія:Мультфільми 2001]]
[[Категорія:Науково-фантастичні кінокомедії США]]
[[Категорія:Мультфільми США]]
[[Категорія:Фільми США в 3D]]
[[Категорія:Комп'ютерні анімаційні фільми]]
[[Категорія:Фільми США 2001]]
[[Категорія:Фільми Paramount Pictures]]
[[Категорія:Фільми англійською мовою]]
[[Категорія:Фільми, адаптовані як телесеріали]]
[[Категорія:Фільми, дія яких відбувається на вигаданих планетах]]
[[Категорія:Дебютні фільми режисерів 2001]]

title: англ. Jimmy Neutron: Boy Genius

Жанр: науково-фантастичний фільм, сімейний фільм і кінокомедія

Режисер: John A. Davisd[…]

Продюсер: Steve Oedekerkd, Albie Hechtd і John A. Davisd

Сценарист: Девід Вайс і Steve Oedekerkd

Композитор: Джон Дебні

Кінокомпанія: Nickelodeon Movies, O Entertainmentd, DNA Productionsd і Paramount Pictures

Дистриб'ютор: Paramount Pictures і Netflix

Мова: англійська

Країна: США

Наступний: Пригоди Джиммі Нейтрона: хлопчика-генія


text:
# الضبة (حبيش)

تعديل مصدري - تعديل

الضبة محلة تابعة لقرية الزواني، التابعة لعزلة قحزة بمديرية حبيش إحدى مديريات محافظة إب في الجمهورية اليمنية، بلغ تعداد سكانها 31 حسب تعداد اليمن لعام 2004.

wikiname: arwiki

title: الضبة (حبيش)

in_language: ar

wikitext:
{{وضح|3=الضبة (توضيح)}}
{{منطقة يمنية
|الاسم الرسمي       = الضبة (محلة)
|اسم2              =
| البلد            = {{اليمن}}
|صورة المدينة      =
|تعليق الصورة      =
|حجم الصورة        =
|علم               =
|تعليق علم         =
|شعار              =
|تعليق شعار        =
|اللقب             =
|تاريخ التأسيس     =
|خريطة المدينة      =
|تعليق على الخريطة  =

|المحافظة =  [[إب (محافظة)|محافظة إب]]
|العاصمة=
| نوع = محلة
<!-- التقسيم الإداري في الحضر -->
|المديرية=[[مديرية حبيش]]
|المدينة=
|الحي=

<!-- التقسيم الإداري في الريف -->
|العزلة=[[عزلة قحزة (إب)|عزلة قحزة]]
|القرية=[[الزواني (حبيش)|قرية الزواني]]

|مساحة الأرض        =
|مساحة المياه       =
|ارتفاع            =
|المساحة الكلية     =
<!-- تعداد 2004 -->

|تعداد 2004   =  31
|الذكور 2004            = 17
|الإناث 2004          =14
|الكثافة 2004  =
|عدد المساكن 2004       = 6
|عدد الأسر 2004          = 6

<!-- اسقاط 2014 -->
| إسقاط 2014 = 41
| الذكور 2014 =22
| الإناث 2014 =18
|الكثافة 2014  =
| عدد الأسر 2014 =8
| عدد المساكن 2014 =8

|خط العرض          =
|خط الطول         =
|خريطة البلد       = اليمن
|غرينتش توقيت صيفي =
|التوقيت           = [[توقيت اليمن]]
|فرق التوقيت       =+3
|الرمز البريدي      =
|الرمز الهاتفي      =
|الموقع الرسمي     =

}}

'''الضبة''' [[محلة (تقسيم إداري)|محلة]] تابعة [[الزواني (حبيش)|لقرية الزواني]]، التابعة [[عزلة قحزة (إب)|لعزلة قحزة]] بمديرية [[مديرية حبيش|حبيش]] إحدى مديريات [[إب (محافظة)|محافظة إب]] في [[اليمن|الجمهورية اليمنية]]<ref>{{استشهاد ويب|مسار=http://www.cso-yemen.org/content.php?lng=arabic&cid=234|عنوان=الجهاز المركزي للإحصاء بالجمهورية اليمنية|ناشر=الجهاز المركزي للإحصاء|تاريخ الوصول=12 اغسطس 2014| وصلة مكسورة = yes | مسار أرشيف = https://web.archive.org/web/20170129080251/http://www.cso-yemen.org/content.php?lng=arabic&cid=234 | تاريخ أرشيف = 29 يناير 2017 }}</ref>، بلغ تعداد سكانها 31 حسب [[تعداد اليمن 2004|تعداد اليمن لعام 2004]].
==مراجع وروابط خارجية==
{{مراجع}}
* [https://web.archive.org/web/20191030204014/http://yemen-nic.info/ المركز الوطني للمعلومات باليمن]
{{محلات عزلة قحزة}}

{{شريط بوابات|جغرافيا|تجمعات سكانية|اليمن}}

{{بذرة محافظة إب}}

[[تصنيف:محلات عزلة قحزة|الضبة]]


text:
# Terme di Caracalla
Le terme di Caracalla o antoniniane (in latino Thermae Antoninianae, dal nome completo dell'imperatore Caracalla, appartenente alla dinastia dei Severi) costituiscono uno dei più grandiosi esempi di terme imperiali a Roma, ancora conservate per gran parte della loro struttura e libere da edifici moderni. Furono fatte costruire dall'imperatore sul Piccolo Aventino tra il 212 e il 216 d.C. (come dimostrano i bolli laterizi) in un'area adiacente al tratto iniziale della via Appia, circa 400 m al di fuori dell'antica porta Capena e poco a sud del venerato bosco delle Camene. Dopo 1800 anni, nel 2024, l'acqua è tornata a sgorgare attraverso il nuovo specchio posto all'ingresso del monumento.
Queste terme pubbliche furono le più imponenti mai edificate nell'Impero romano fino all'inaugurazione delle terme di Diocleziano (306). Servivano principalmente i residenti della I, II e XII regione augustea (tutta l'area compresa tra il Celio, l'Aventino e il Circo Massimo).
Nel 2016 il circuito museale delle terme di Caracalla, della tomba di Cecilia Metella e della villa dei Quintili è stato il ventiseiesimo sito statale italiano più visitato, con 268 449 visitatori e un introito lordo totale di 947556,00 €.

## Storia

### Epoca romana
Secondo un'ipotesi criticata, la costruzione del complesso fu avviata nel 206 da Settimio Severo, capostipite della dinastia dei Severi; le terme furono inaugurate nel 216 da suo figlio Caracalla, salito al trono nel 211, senza che i lavori fossero del tutto ultimati: i successori Eliogabalo (218-222) ed Alessandro Severo (222-235) si interessarono alla costruzione e decorazione del recinto esterno dell'edificio.
Per l'approvvigionamento idrico delle terme nel 212 fu creata una diramazione dell'Acqua Marcia, chiamata aqua Antoniniana, che valicava la via Appia appoggiandosi sul preesistente arco di Druso. Per la realizzazione del complesso fu necessario abbattere gli edifici preesistenti e sbancare un ampio settore della collina, colmando con la terra di risulta il lato opposto fronteggiante la via Appia. L'accesso al grandioso complesso fu garantito dalla via Nova, ampia strada probabilmente alberata.
Vari lavori di restauro furono realizzati da Aureliano, Diocleziano, Teodosio e in ultimo dal re goto Teoderico (493-526). Polemio Silvio, nel V secolo, le citava come una delle sette meraviglie di Roma, famose per la ricchezza della loro decorazione e delle opere che le abbellivano. Durante la guerra gotica (535-553), in seguito al taglio degli acquedotti ad opera di Vitige, re dei Goti, dal 537 le terme cessarono di funzionare.

### L'abbandono e le scoperte rinascimentali
Abbandonato e riutilizzato a varie riprese anche a fini abitativi (la parte centrale utilizzata come xenodochio, mentre l'area circostante fu usata come cimitero per inumazioni), l'intero complesso venne infine sfruttato come zona agricola, vigneto in particolare, ad uso di proprietari di ville vicine o di enti ed associazioni ecclesiastiche. Dall'abbandono nel VI secolo non venne però mai meno lo sfruttamento dei ruderi come cava per materiali anche di pregio (marmi e metalli) e per intere strutture (architravi, colonne, ecc.) da riutilizzare per l'edilizia di qualità: il duomo di Pisa e la basilica di Santa Maria in Trastevere contengono, ad esempio, strutture architettoniche prelevate dall'area termale. Da rilevare anche la prolungata presenza, nelle vicinanze, di calcare per la trasformazione in calce dei marmi pregiati.
Le terme furono oggetto di scavo sin dal XVI secolo, quando, sotto il pontificato di papa Paolo III si rinvennero qui celebri statue, sopravvissute alle distruzioni medievali. Molte di queste opere, entrate nella collezione Farnese, presero in seguito la strada di Napoli, per vicende ereditarie e dinastiche. Tra i pezzi di scultura più importanti rinvenuti tra le rovine delle terme è da ricordare il Toro Farnese, ora al Museo archeologico nazionale di Napoli. L'ultima colonna di granito intera venne rimossa dalla "natatio" nel 1563 per essere donata da papa Pio IV al primo granduca di Toscana Cosimo I de' Medici, che la fece collocare al centro di piazza Santa Trinita a Firenze, dove divenne la colonna della Giustizia.

### Gli scavi e i riusi moderni
Anche nel XIX secolo furono condotti nel sito numerosi scavi. Nel 1901 e nel 1912 furono liberati i sotterranei, lavoro che continuò nel 1938, quando si scoprì il mitreo, il più grande esempio conosciuto a Roma.
Durante le Olimpiadi di Roma del 1960, le Terme di Caracalla ospitarono le gare di ginnastica.
A causa del terremoto dell'Aquila del 6 aprile 2009 l'edificio ha subito lievi danni.
Dal 1937 la parte centrale delle terme è utilizzata per concerti e rappresentazioni teatrali all'aperto e in particolare per la stagione estiva dell'Opera di Roma. Da allora la stagione estiva dell'opera a Caracalla fu interrotta solo durante la guerra e negli anni 1993-2003, quando il sito venne restaurato e liberato dalle strutture fisse aggiunte per gli spettacoli. Gli spettacoli tuttavia ripresero dal 2003, in uno spazio meno critico dal punto di vista archeologico, con impianti teatrali più moderni e una platea ridotta a 3500 posti dagli 8000 tradizionali, e la stagione di opera all'aperto è tornata ad essere uno degli eventi fissi dell'estate romana

## Descrizione
La pianta del complesso è ispirata al modello delle eleganti terme di Traiano sull'Esquilino, considerato il prototipo delle terme imperiali romane: un vasto recinto quadrangolare adibito a servizi vari racchiude un giardino e un corpo centrale contenente gli spogliatoi, le sale da bagno e le palestre.
Nella sua più ampia estensione, recinto compreso, il complesso misura 337×328 metri (comprendendo le esedre si giunge a 406 metri di larghezza), con un corpo centrale di 114×220 metri (includendo la sporgenza del calidarium si arriva ad una lunghezza di 140 metri). L'orientamento del complesso, come nelle terme di Traiano, sfruttava al meglio l'esposizione solare, con il calidarium posto sul lato sud, illuminato da grandi finestre e sporgente dalla struttura principale come un avancorpo.

### Recinto
Il recinto esterno in corrispondenza della facciata nord-est (lato verso l'attuale viale delle Terme di Caracalla) era preceduto da un portico, di cui si conservano scarsissimi resti, dietro il quale si aprivano una serie di concamerazioni (celle comunicanti tra loro, parzialmente visibili) disposte su due piani a sostegno del terrapieno sul quale sorgeva il complesso. Tutta la parte anteriore del recinto, assieme a brevi tratti dei lati minori, era pertanto adibita a scopi commerciali e aperta verso l'esterno. Al centro della facciata nord-est doveva trovarsi un accesso monumentale provvisto di scalinata per introdurre i visitatori al piano del giardino.
Nei due lati minori del recinto, nord-ovest e sud-est, due grandiose esedre simmetriche contengono ciascuna una grande sala absidata, accessibile dal giardino tramite un colonnato, da cui si accedeva a due ambienti minori di forma diversa: il primo verso ovest a forma di basilica absidata riscaldata con ipocausto e l'altro verso est ottagonale, polilobato e coperto da una cupola su pennacchi non conservata. La funzione delle tre sale incluse in ciascuna delle esedre non è accertata.
Sul lato di fondo verso sud-ovest, dalla parte dell'attuale viale Guido Baccelli, il terreno era sostenuto da 64 celle comunicanti tra loro e su due piani, che costituivano una enorme cisterna d'acqua con una capacità massima di 80.000 litri, collocata nel punto terminale dell'aqua Antoniniana; davanti alla cisterna, al centro di questo lato si apre un'esedra rettangolare, munita di gradinate, alla cui base si svolgevano gare atletiche e agoni teatrali. Ai lati di tale sorta di mezzo stadio vi erano due sale absidate adibite probabilmente a biblioteche, delle quali si conserva solo quella di destra. Una passeggiata sopraelevata era addossata al recinto sul lato interno ed era probabilmente porticata.
Lo spazio compreso tra il recinto ed il corpo centrale era occupato, come oggi, dalle aree verdi comprendenti un lungo xystus (camminamento coperto probabilmente da un pergolato), secondo il gusto Recinto

### Corpo centrale
Il corpo centrale è un blocco rettangolare di ambienti a pianta diversa; un avancorpo semicircolare sporgeva dal lato sud-ovest. La pianta riprendeva quella delle altre terme imperiali, in particolare quelle di Traiano, con le sale da bagno lungo l'asse centrale e le altre duplicate e disposte simmetricamente.
L'accesso avveniva tramite quattro porte sul lato nord-est: due immettevano nei portici che fiancheggiavano sui lati brevi la grande piscina, la natatio, decorata da quattro enormi colonne monolitiche in granito (l'unica colonna superstite si trova, dal 1563, nella piazza di Santa Trinita a Firenze); la controfacciata presenta gruppi di tre nicchie sovrapposte su due piani, che contenevano statue; le altre due aperture verso l'esterno, presumibilmente gli ingressi principali, introducevano nei grandi vestiboli da cui si accedeva direttamente agli spogliatoi (al plurale apodyteria), posti nello spazio compreso tra i vestiboli e la natatio.
Gli apodyteria, che conservano eleganti mosaici, erano su due piani collegati da una scala. Le due grandi palestre, poste simmetricamente lungo i lati brevi e accessibili sia dai vestiboli che dagli spogliatoi, hanno un cortile centrale (50×20 metri) originariamente chiuso su tre lati da un portico con colonne in giallo antico e copertura a volta. Sul lato interno il portico si apriva in un emiciclo con sei colonne sulla fronte che dava accesso al frigidarium; il lato opposto di ciascuna palestra, verso il recinto, mostra un grande ambiente centrale con abside, probabilmente destinato agli esercizi al coperto. Al di sopra dei portici delle palestre correvano grandi corridoi pavimentati a mosaico. Dal lato opposto delle palestre rispetto ai vestiboli si accedeva ad una sequenza di stanze riscaldate, tra cui la maggiore, affacciata a sud e con le pareti concave, fungeva quasi certamente da laconicum (sauna). Al termine della sequenza si giungeva al maestoso calidarium finestrato (parzialmente conservato), a pianta circolare con diametro di 34 metri e con molteplici vasche, coperto da una cupola sorretta da 8 poderosi pilastri, che fuoriusciva dal corpo centrale del complesso per permettere alla maggiore quantità di luce solare di penetrare all'interno.
Nell'area centrale del corpo di fabbrica erano altri ambienti muniti di vasche: il frigidarium, parallelo alla natatio e a pianta basilicale di 58×24 metri, coperto da tre grandi volte a crociera poggianti su otto pilastri fronteggiati da colonne di granito, era munito di vasche per l'acqua fredda (in parte conservate) e svolgeva anche una funzione di raccordo tra i vari settori delle terme, mettendo in comunicazione le due palestre, i portici che fiancheggiavano la natatio ed il tepidarium. Da qui provengono le due vasche di granito che furono riutilizzate per le fontane di piazza Farnese. Il tepidarium era un ambiente più piccolo e temperato, di forma irregolare e contenente ai lati due vasche.

### Sotterranei
Le terme erano dotate di un complesso reticolo di ambienti sotterranei, dove si trovavano le stanze di servizio che permettevano una gestione pratica del complesso termale del tutto nascosta agli occhi dei frequentatori. In uno dei sotterranei presso l'esedra di nord-ovest venne installato un mitreo, il più grande ritrovato a Roma, al quale si accede dall'esterno del recinto.

## Opere d'arte rinvenute
Numerose opere d'arte furono rinvenute nel corso degli scavi avvenuti in varie epoche, ma soprattutto nel XVI secolo: le tre gigantesche sculture Farnese, il Toro, la Flora e l'Ercole, ora al Museo archeologico nazionale di Napoli; il mosaico policromo con ventotto figure di atleti, scoperto nel 1824 nell'emiciclo di una delle palestre, ora ai Musei Vaticani. E inoltre busti degli Antonini, statue di Minerva, di Venere, una vestale, una baccante, e altre opere minori.
Oltre alle già citate vasche di piazza Farnese, altre vasche recuperate dal complesso si trovano ora nel cortile del Belvedere (Musei Vaticani); a Firenze la colonna della Giustizia proviene dalla natatio.

wikiname: itwiki

title: Terme di Caracalla

in_language: it

wikitext:
{{nota disambigua|le terme imperiali romane nel comune di [[Albano Laziale]]|Terme di Caracalla (Albano)}}
{{Sito archeologico
|Nome = Terme di Caracalla
|Immagine = Baths of Caracalla, facing Caldarium.jpg
|LarghezzaImmagine =
|Didascalia = Vista delle terme di Caracalla.
|Civiltà = [[Civiltà romana|Romana]]
|Utilizzo = Terme
|Stile =
|Epoca = <!-- Localizzazione -->
|Stato = ITA
|Suddivisione1 = {{IT-LAZ}}
|Suddivisione2 = {{IT-RM}}
|Suddivisione3 = [[Roma]]
|Altitudine = <!-- Dimensioni -->
|Superficie = ~130000
|Altezza =
|Larghezza =
|Volume =
|Inclinazione = <!-- Scavi -->
|Data_scoperta =
|Date_scavi =
|Organizzazione_scavi =
|Archeologo = <!-- Amministrazione -->
|Parte di = [[Centro storico di Roma]]
|Ente = [[Soprintendenza Speciale Archeologia Belle Arti e Paesaggio di Roma]]
|Responsabile = Mirella Serlorenzi
|Visitabile = Sì
|Sito_web = http://www.soprintendenzaspecialeroma.it/schede/terme-di-caracalla_3009/
}}

Le '''terme di Caracalla''' o '''antoniniane''' ({{latino|Thermae Antoninianae}}, dal nome completo dell'imperatore [[Caracalla]], appartenente alla [[dinastia dei Severi]]) costituiscono uno dei più grandiosi esempi di [[terme]] imperiali a [[Roma]], ancora conservate per gran parte della loro struttura e libere da edifici moderni. Furono fatte costruire dall'imperatore sul Piccolo [[Aventino]] tra il [[212]] e il [[216]] d.C. (come dimostrano i [[bolli laterizi]]<ref name=":4">Una convinzione errata, che talvolta viene ripetuta anche nei testi, è che le terme siano state iniziate nel [[206]] da [[Settimio Severo]], cfr. Coarelli, cit., pag. 302.</ref>) in un'area adiacente al tratto iniziale della [[via Appia]], circa 400 m al di fuori dell'antica [[porta Capena]] e poco a sud del venerato bosco delle [[Camene]]. Dopo 1800 anni, nel 2024, l'acqua è tornata a sgorgare attraverso il nuovo specchio posto all'ingresso del monumento.<ref>{{Cita web|url=https://www.arte.it/notizie/roma/l-acqua-ritorna-a-caracalla-ecco-la-rivoluzione-delle-antiche-terme-tra-vapori-e-fontane-21323|titolo=L'acqua ritorna a Caracalla.}}</ref>

Queste terme pubbliche furono le più imponenti mai edificate nell'Impero romano fino all'inaugurazione delle [[terme di Diocleziano]] ([[306]]). Servivano principalmente i residenti della [[Regio I Porta Capena|I]], [[Regio II Caelimontium|II]] e [[Regio XII Piscina Publica|XII regione augustea]] (tutta l'area compresa tra il [[Celio]], l'[[Aventino]] e il [[Circo Massimo]]).

Nel 2016 il circuito museale delle terme di Caracalla, della [[tomba di Cecilia Metella]] e della [[villa dei Quintili]] è stato il ventiseiesimo sito statale italiano più visitato, con {{formatnum:268449}} visitatori e un introito lordo totale di {{M|947556.00|ul=€}}.<ref>Ministero dei Beni e delle Attività Culturali, {{cita web|url=http://www.statistica.beniculturali.it/rilevazioni/musei/Anno%202016/MUSEI_TAVOLA8_2016.pdf|titolo=Visitatori e introiti dei musei|formato=pdf|accesso=8 dicembre 2018}}</ref>

== Storia ==
[[File:Terme di Caracalla102 2180.jpg|thumb|left|Terme di Caracalla.]]
[[File:RomaTermeDiCaracallaPanoramica.jpg|thumb|left|Panoramica delle Terme di Caracalla.]]
=== Epoca romana ===
[[File:Localizzazione delle Terme di Caracalla.png|thumb|upright=1.5|right|Localizzazione delle terme di Caracalla]]
Secondo un'ipotesi criticata<ref name=":4" />, la costruzione del complesso fu avviata nel 206 da [[Settimio Severo]], capostipite della dinastia dei Severi; le terme furono inaugurate nel [[216]] da suo figlio Caracalla, salito al trono nel 211, senza che i lavori fossero del tutto ultimati: i successori [[Eliogabalo]] (218-222) ed [[Alessandro Severo]] (222-235) si interessarono alla costruzione e decorazione del recinto esterno dell'edificio<ref name=":0">[[Giuseppe Lugli]], ''op. cit.'', p. 5.</ref>.

Per l'approvvigionamento idrico delle terme nel [[212]] fu creata una diramazione dell'[[Acqua Marcia]], chiamata ''aqua Antoniniana'', che valicava la via Appia appoggiandosi sul preesistente [[arco di Druso]]<ref name=":5">Romolo Augusto Staccioli, ''Guida di Roma antica'', BUR, Milano, 1997, pp. 508-509, ISBN 8817165859</ref>. Per la realizzazione del complesso fu necessario abbattere gli edifici preesistenti e sbancare un ampio settore della collina, colmando con la terra di risulta il lato opposto fronteggiante la via Appia<ref>Una villa di età adrianea venne rinvenuta una decina di metri sotto il livello delle terme.</ref>. L'accesso al grandioso complesso fu garantito dalla via Nova, ampia strada probabilmente alberata<ref name=":1">[[Giuseppe Lugli]], ''op. cit.'', p. 5</ref>.

Vari lavori di restauro furono realizzati da [[Aureliano]], [[Diocleziano]], [[Teodosio I|Teodosio]]<ref name=":5"/> e in ultimo dal re goto [[Teodorico il Grande|Teoderico]] (493-526)<ref name=":1"/>. [[Polemio Silvio]], nel [[V secolo]], le citava come una delle sette meraviglie di Roma, famose per la ricchezza della loro decorazione e delle opere che le abbellivano. Durante la [[Guerra gotica (535-553)|guerra gotica]] (535-553), in seguito al taglio degli acquedotti ad opera di [[Vitige]], [[re dei Goti]], dal [[537]] le terme cessarono di funzionare<ref>Giuseppe Lugli, ''op. cit.'', p. 6.</ref>.

=== L'abbandono e le scoperte rinascimentali ===
Abbandonato e riutilizzato a varie riprese anche a fini abitativi (la parte centrale utilizzata come [[xenodochio]], mentre l'area circostante fu usata come cimitero per inumazioni), l'intero complesso venne infine sfruttato come zona agricola, [[vigneto]] in particolare, ad uso di proprietari di ville vicine o di enti ed associazioni ecclesiastiche. Dall'abbandono nel [[VI secolo]] non venne però mai meno lo sfruttamento dei ruderi come cava per materiali anche di pregio (marmi e metalli) e per intere strutture (architravi, colonne, ecc.) da riutilizzare per l'edilizia di qualità: il [[duomo di Pisa]] e la [[basilica di Santa Maria in Trastevere]] contengono, ad esempio, strutture architettoniche prelevate dall'area termale. Da rilevare anche la prolungata presenza, nelle vicinanze, di calcare per la trasformazione in calce dei marmi pregiati.

Le terme furono oggetto di scavo sin dal XVI secolo, quando, sotto il pontificato di [[papa Paolo III]] si rinvennero qui celebri statue, sopravvissute alle distruzioni medievali. Molte di queste opere, entrate nella [[collezione Farnese]], presero in seguito la strada di [[Napoli]], per vicende ereditarie e dinastiche. Tra i pezzi di scultura più importanti rinvenuti tra le rovine delle terme è da ricordare il [[Toro Farnese]], ora al [[Museo archeologico nazionale di Napoli]]. L'ultima colonna di granito intera venne rimossa dalla "natatio" nel 1563 per essere donata da [[papa Pio IV]] al primo [[granduca di Toscana]] [[Cosimo I de' Medici]], che la fece collocare al centro di [[piazza Santa Trinita]] a [[Firenze]],<ref>Giuseppe Lugli, ''op. cit.'', p. 8.</ref> dove divenne la [[colonna della Giustizia]].

=== Gli scavi e i riusi moderni ===
[[File:10 2023 - Terme (Baths of) Caracalla, Arte Romana, Viale Guido Baccelli, Rome, Roma, Lazio, 00154, Italy - Photo Paolo Villa - FO232114 correzioni gimp - Domus Arte Romana - pitture parietali.jpg|thumb|Dioniso da un affresco del soffitto della sala del triclinio dalla Domus nelle Terme di Caracalla (Roma)]]
Anche nel XIX secolo furono condotti nel sito numerosi scavi. Nel [[1901]] e nel [[1912]] furono liberati i sotterranei, lavoro che continuò nel [[1938]], quando si scoprì il [[mitreo]], il più grande esempio conosciuto a Roma.

Durante le [[Giochi della XVII Olimpiade|Olimpiadi di Roma]] del [[1960]], le Terme di Caracalla ospitarono le gare di ginnastica.

A causa del [[terremoto dell'Aquila del 2009|terremoto dell'Aquila]] del 6 aprile [[2009]] l'edificio ha subito lievi danni<ref>{{Cita web|url=https://roma.repubblica.it/dettaglio/terremoto-danni-alle-terme-di-caracalla/1614302|titolo=TERREMOTO. Danni alle Terme di Caracalla|sito=roma.repubblica.it|data=6 aprile 2009|accesso=2020-01-09|dataarchivio=19 settembre 2020|urlarchivio=https://web.archive.org/web/20200919081831/https://roma.repubblica.it/dettaglio/terremoto-danni-alle-terme-di-caracalla/1614302|urlmorto=sì}}</ref>.

Dal [[1937]] la parte centrale delle terme è utilizzata per concerti e rappresentazioni teatrali all'aperto e in particolare per la stagione estiva dell'[[Opera di Roma]]. Da allora la stagione estiva dell'opera a Caracalla fu interrotta solo durante la guerra e negli anni 1993-2003, quando il sito venne restaurato e liberato dalle strutture fisse aggiunte per gli spettacoli. Gli spettacoli tuttavia ripresero dal [[2003]], in uno spazio meno critico dal punto di vista archeologico, con impianti teatrali più moderni e una platea ridotta a 3500 posti dagli 8000 tradizionali, e la stagione di opera all'aperto è tornata ad essere uno degli eventi fissi dell'estate romana

== Descrizione ==
La pianta del complesso è ispirata al modello delle eleganti [[terme di Traiano]] sull'[[Esquilino]], considerato il prototipo delle terme imperiali romane: un vasto recinto quadrangolare adibito a servizi vari racchiude un giardino e un corpo centrale contenente gli spogliatoi, le sale da bagno e le palestre<ref name=":10">Giuseppe Lugli, ''op. cit.'', p. 10.</ref>.

Nella sua più ampia estensione, recinto compreso, il complesso misura 337×328 metri (comprendendo le esedre si giunge a 406 metri di larghezza), con un corpo centrale di 114×220 metri<ref name=":5"/> (includendo la sporgenza del ''[[Calidario|calidarium]]'' si arriva ad una lunghezza di 140 metri). L'orientamento del complesso, come nelle terme di Traiano, sfruttava al meglio l'esposizione solare, con il ''calidarium'' posto sul lato sud, illuminato da grandi finestre e sporgente dalla struttura principale come un [[avancorpo]].

=== Recinto ===
Il recinto esterno in corrispondenza della facciata nord-est (lato verso l'attuale viale delle Terme di Caracalla) era preceduto da un portico, di cui si conservano scarsissimi resti, dietro il quale si aprivano una serie di concamerazioni (celle comunicanti tra loro, parzialmente visibili) disposte su due piani a sostegno del terrapieno sul quale sorgeva il complesso. Tutta la parte anteriore del recinto, assieme a brevi tratti dei lati minori, era pertanto adibita a scopi commerciali e aperta verso l'esterno. Al centro della facciata nord-est doveva trovarsi un accesso monumentale provvisto di scalinata per introdurre i visitatori al piano del giardino.

Nei due lati minori del recinto, nord-ovest e sud-est, due grandiose [[esedra|esedre]] simmetriche contengono ciascuna una grande sala absidata, accessibile dal giardino tramite un colonnato, da cui si accedeva a due ambienti minori di forma diversa: il primo verso ovest a forma di basilica absidata riscaldata con ipocausto e l'altro verso est ottagonale, polilobato e coperto da una cupola su pennacchi non conservata. La funzione delle tre sale incluse in ciascuna delle esedre non è accertata.

Sul lato di fondo verso sud-ovest, dalla parte dell'attuale viale Guido Baccelli, il terreno era sostenuto da 64 celle comunicanti tra loro e su due piani, che costituivano una enorme cisterna d'acqua con una capacità massima di 80.000 litri<ref name=":5" />, collocata nel punto terminale dell'''aqua Antoniniana''; davanti alla cisterna, al centro di questo lato si apre un'esedra rettangolare, munita di gradinate, alla cui base si svolgevano gare atletiche e agoni teatrali. Ai lati di tale sorta di mezzo stadio vi erano due sale absidate adibite probabilmente a biblioteche<ref>Giuseppe Lugli, ''op. cit.'', p. 11.</ref>, delle quali si conserva solo quella di destra. Una passeggiata sopraelevata era addossata al recinto sul lato interno ed era probabilmente porticata.

Lo spazio compreso tra il recinto ed il corpo centrale era occupato, come oggi, dalle aree verdi comprendenti un lungo ''xystus'' (camminamento coperto probabilmente da un pergolato), secondo il gusto Recinto

=== Corpo centrale ===
[[File:RomaTermeCaracallaGenerale.jpg|thumb|left|Le terme di Caracalla]]
Il corpo centrale è un blocco rettangolare di ambienti a pianta diversa; un avancorpo semicircolare sporgeva dal lato sud-ovest. La pianta riprendeva quella delle altre terme imperiali, in particolare [[terme di Traiano|quelle di Traiano]], con le sale da bagno lungo l'asse centrale e le altre duplicate e disposte simmetricamente.

L'accesso avveniva tramite quattro porte sul lato nord-est: due immettevano nei portici che fiancheggiavano sui lati brevi la grande piscina, la ''natatio'', decorata da quattro enormi colonne monolitiche in granito (l'unica [[colonna della Giustizia|colonna superstite]] si trova, dal [[1563]], nella [[piazza Santa Trinita|piazza di Santa Trinita]] a [[Firenze]]); la controfacciata presenta gruppi di tre nicchie sovrapposte su due piani, che contenevano statue; le altre due aperture verso l'esterno, presumibilmente gli ingressi principali, introducevano nei grandi vestiboli da cui si accedeva direttamente agli spogliatoi (al plurale ''[[Apodyterium|apodyteria]]''), posti nello spazio compreso tra i vestiboli e la ''natatio''.

[[File:The Baths at Caracalla.jpg|thumb|Le terme di Caracalla. [[Lawrence Alma-Tadema]]]]
Gli ''apodyteria'', che conservano eleganti mosaici, erano su due piani collegati da una scala. Le due grandi palestre, poste simmetricamente lungo i lati brevi e accessibili sia dai vestiboli che dagli spogliatoi, hanno un cortile centrale (50×20 metri) originariamente chiuso su tre lati da un portico con colonne in giallo antico e copertura a volta. Sul lato interno il portico si apriva in un emiciclo con sei colonne sulla fronte che dava accesso al ''frigidarium''; il lato opposto di ciascuna palestra, verso il recinto, mostra un grande ambiente centrale con abside, probabilmente destinato agli esercizi al coperto. Al di sopra dei portici delle palestre correvano grandi corridoi pavimentati a mosaico. Dal lato opposto delle palestre rispetto ai vestiboli si accedeva ad una sequenza di stanze riscaldate, tra cui la maggiore, affacciata a sud e con le pareti concave, fungeva quasi certamente da ''laconicum'' (sauna). Al termine della sequenza si giungeva al maestoso ''calidarium'' finestrato (parzialmente conservato), a pianta circolare con diametro di 34 metri e con molteplici vasche, coperto da una cupola sorretta da 8 poderosi pilastri, che fuoriusciva dal corpo centrale del complesso per permettere alla maggiore quantità di luce solare di penetrare all'interno.

Nell'area centrale del corpo di fabbrica erano altri ambienti muniti di vasche: il ''frigidarium'', parallelo alla ''natatio'' e a pianta basilicale di 58×24 metri, coperto da tre grandi [[volte a crociera]] poggianti su otto pilastri fronteggiati da colonne di [[granito]], era munito di vasche per l'acqua fredda (in parte conservate) e svolgeva anche una funzione di raccordo tra i vari settori delle terme, mettendo in comunicazione le due palestre, i portici che fiancheggiavano la ''natatio'' ed il ''tepidarium''. Da qui provengono le due vasche di [[granito]] che furono riutilizzate per le fontane di [[piazza Farnese]]<ref>Sulla provenienza delle due vasche di granito di piazza Farnese, comunque, il dibattito è lungo e non concluso: si veda in [http://books.google.com/books?id=Hs1U6b2sSKEC&pg=PA142&lpg=PA142&dq=%22vasche+di+piazza+farnese%22&source=bl&ots=VTAHfIFl9K&sig=oWxZ1ZTVI-WWeWou6tp7MWacg-o&hl=it&ei=Epd9S8PGIZD5_Ab9wPSnBg&sa=X&oi=book_result&ct=result&resnum=1&ved=0CA0Q6AEwAA#v=onepage&q=%22vasche%20di%20piazza%20farnese%22&f=false Annarena Ambrogi, ''Vasche di età romana in marmi bianchi e colorati'', Roma, 1995], pp. 141 ss.</ref>. Il ''tepidarium'' era un ambiente più piccolo e temperato, di forma irregolare e contenente ai lati due vasche.

=== Sotterranei ===
[[File:Caracalla - sotterranei P9280054.JPG|thumb|Una delle gallerie maggiori accessibile al pubblico]]
Le terme erano dotate di un complesso reticolo di ambienti sotterranei, dove si trovavano le stanze di servizio che permettevano una gestione pratica del complesso termale del tutto nascosta agli occhi dei frequentatori. In uno dei sotterranei presso l'esedra di nord-ovest venne installato un [[mitreo delle Terme di Caracalla|mitreo]], il più grande ritrovato a Roma, al quale si accede dall'esterno del recinto.

== Opere d'arte rinvenute ==
Numerose opere d'arte furono rinvenute nel corso degli scavi avvenuti in varie epoche, ma soprattutto nel [[XVI secolo]]: le tre gigantesche sculture [[Farnese]], il ''[[Toro Farnese|Toro]]'', la ''Flora'' e l'''[[Ercole Farnese|Ercole]]'', ora al [[Museo archeologico nazionale di Napoli]]; il [[Mosaico con atleti dalle Terme di Caracalla|mosaico policromo con ventotto figure di atleti]], scoperto nel [[1824]] nell'emiciclo di una delle palestre, ora ai [[Musei Vaticani]]. E inoltre busti degli Antonini, statue di Minerva, di Venere, una vestale, una baccante, e altre opere minori.

Oltre alle già citate vasche di piazza Farnese, altre vasche recuperate dal complesso si trovano ora nel cortile del Belvedere ([[Musei Vaticani]]); a Firenze la [[colonna della Giustizia]] proviene dalla ''natatio''.

== Note ==
<references/>

== Bibliografia ==
* {{cita libro|autore=[[Giuseppe Simone]]|titolo=Les thermes de Caracalla|anno=1962|editore=G. Bardi|ISBN=no}}
* {{cita libro|autore=[[Romolo Augusto Staccioli]]|titolo=Le Terme e il Teatro di Caracalla|anno=1965|editore=Edizioni Palatino|città=Roma|ISBN=no}}
* {{cita libro|autore1=Leonardo Lombardi|autore2=Angelo Corazza|titolo=Le Terme di Caracalla|anno=1995|editore=Palombi|città=Roma|ISBN=88-7621-795-9}}
* {{cita libro|autore=[[Filippo Coarelli]]|titolo=Guida archeologica di Roma|editore=Arnoldo Mondadori Editore|città=Verona|anno=1984|pp=302-306|ISBN=no}}
* {{cita libro|autore=[[Romolo Augusto Staccioli]]|titolo=Acquedotti, fontane e terme di Roma antica: i grandi monumenti che celebrano il "trionfo dell'acqua" nella città più potente dell'antichità|editore=Newton & Compton Ed.|città=Roma|anno=2005|ISBN=88-541-0353-5}}

== Voci correlate ==
* [[Terme di Roma antica]]
* [[Mitreo delle Terme di Caracalla]]
* [[Mosaico con atleti dalle Terme di Caracalla]]
* [[Lista di terme romane]]

== Altri progetti ==
{{interprogetto|preposizione=sulle}}

== Collegamenti esterni ==
* {{Collegamenti esterni}}

{{Terme romane}}
{{Regio XII Piscina Publica}}
{{Sedi dei giochi della XVII Olimpiade}}
{{Controllo di autorità}}
{{Portale|Antica Roma|architettura}}

[[Categoria:Terme di Caracalla| ]]

title: Terme di Caracalla

Civiltà: Romana

Utilizzo: Terme

title: Localizzazione

Stato: Italia

Comune: Roma

title: Dimensioni

title: Amministrazione

Patrimonio: Centro storico di Roma

Responsabile: Mirella Serlorenzi

Visitabile: Sì


text:
# Luis Engelberto de Arenberg
Luis Engelbert de Arenberg (3 de agosto de 1750 en Bruselas - 7 de marzo de 1820 en Bruselas), apodado el duque ciego, fue entre 1778 y 1801 el 6.º duque de Arenberg y el 12.º duque de Aarschot. Entre 1803 y 1810 gobernó el Ducado en el noroeste de Alemania también llamado Ducado de Arenberg.
Nació en Bruselas como hijo de Carlos María Raimundo de Arenberg, uno de los nobles más prominentes en los Países Bajos Austríacos, y de Luisa Margarita von der Mark und Schleide.
A la edad de 24 años, durante una cacería, fue golpeado en la cara por una escopeta y permaneció ciego por el resto de su vida. Incapaz de seguir la usual carrera militar, recurrió a la ciencia, el arte y la música.
Bajo su patronazgo, el primer vuelo en globo lleno de gas de la historia despegó del jardín de delante del Castillo de Arenberg el 21 de noviembre de 1783; el piloto del globo fue el profesor Jan Pieter Minckeleers.
Al principio de la Revolución francesa, tuvo éxito en retener sus posesiones, pero cuando Bonaparte anexó Renania, perdió la mayor parte de sus territorios. En el Reichsdeputationshauptschluss de 1803, no obstante, fue  compensado con Recklinghausen y Meppen, todo junto también llamado Ducado de Arenberg. En 1810 abdicó en favor de su hijo Próspero Luis.
Luis Engelbert fue nombrado senador por Napoleón y conde del Primer Imperio Francés. Después de 1815, regresó a Bélgica, donde fue restaurado a la familia el Ducado de Arenberg por el Congreso de Viena, aunque sin la soberanía anterior.

## Matrimonio e hijos
Luis Engelbert contrajo matrimonio con Luisa Antonieta de Lauragais, hija del Conde Luis Leopoldo de Lauraguais. Tuvieron seis hijos:
- Paulina (1774-1810), desposó al Conde José Juan von Schwarzenberg (1769-1833)
- Luis Engelbert (1777)
- Próspero Luis, 7.º Duque de Arenberg (1785-1861), su sucesor
- Filemón Pablo María (1788-1844), Obispo de Namur
- Pedro de Alcantara Carlos (1790-1877), a partir de 1828 Duque francés y Par, desposó a Alicia María Carlota de Talleyrand-Périgord (1808-1842) de la Casa de Talleyrand-Périgord
- Felipe José (1794-1815)

wikiname: eswiki

title: Luis Engelberto de Arenberg

in_language: es

wikitext:
{{ficha de persona}}
'''Luis Engelbert de Arenberg''' (3 de agosto de 1750 en [[Bruselas]] - 7 de marzo de 1820 en Bruselas), apodado ''el duque ciego'', fue entre 1778 y 1801 el 6.º [[Ducado de Aremberg|duque de Arenberg]] y el 12.º [[duque de Aarschot]]. Entre 1803 y 1810 gobernó el Ducado en el noroeste de Alemania también llamado [[Ducado de Arenberg]].

Nació en Bruselas como hijo de [[Carlos María Raimundo de Arenberg]], uno de los nobles más prominentes en los [[Países Bajos Austríacos]], y de Luisa Margarita von der Mark und Schleide.

A la edad de 24 años, durante una cacería, fue golpeado en la cara por una escopeta y permaneció ciego por el resto de su vida. Incapaz de seguir la usual carrera militar, recurrió a la ciencia, el arte y la música.

Bajo su patronazgo, el primer vuelo en globo lleno de gas de la historia despegó del jardín de delante del [[Palacio de Arenberg|Castillo de Arenberg]] el 21 de noviembre de 1783; el piloto del globo fue el profesor [[Jan Pieter Minckeleers]].

Al principio de la [[Revolución francesa]], tuvo éxito en retener sus posesiones, pero cuando Bonaparte anexó Renania, perdió la mayor parte de sus territorios. En el [[Reichsdeputationshauptschluss]] de 1803, no obstante, fue  compensado con [[Vest Recklinghausen|Recklinghausen]] y [[Meppen]], todo junto también llamado [[Ducado de Arenberg]]. En 1810 abdicó en favor de su hijo [[Próspero Luis de Arenberg|Próspero Luis]].

Luis Engelbert fue nombrado senador por Napoleón y conde del [[Primer Imperio Francés]]. Después de 1815, regresó a Bélgica, donde fue restaurado a la familia el Ducado de Arenberg por el [[Congreso de Viena]], aunque sin la soberanía anterior.

== Matrimonio e hijos ==
Luis Engelbert contrajo matrimonio con Luisa Antonieta de [[Lauragais]], hija del Conde Luis Leopoldo de Lauraguais. Tuvieron seis hijos:
*Paulina (1774-1810), desposó al Conde José Juan von [[Casa de Schwarzenberg|Schwarzenberg]] (1769-1833)
*Luis Engelbert (1777)
*[[Próspero Luis de Arenberg|Próspero Luis]], 7.º Duque de Arenberg (1785-1861), su sucesor
*Filemón Pablo María (1788-1844), Obispo de [[Diócesis de Namur|Namur]]
*[[Pedro de Alcantara Carlos]] (1790-1877), a partir de 1828 Duque francés y Par, desposó a Alicia María Carlota de Talleyrand-Périgord (1808-1842) de la [[Casa de Talleyrand-Périgord]]
*Felipe José (1794-1815)

== Enlaces externos ==
*[https://web.archive.org/web/20090227083143/http://www.arenbergcenter.com/en/history/house/index.html Arenberg Foundation]

{{NF|1750|1820}}
[[Categoría:Nacidos en Bruselas]]
[[Categoría:Fallecidos en Bruselas]]
[[Categoría:Casa de Arenberg]]
[[Categoría:Duques de Arenberg]]
[[Categoría:Duques de Aarschot]]
[[Categoría:Caballeros de la Orden del Toisón de Oro]]

title: Información personal

Nombre en francés: Louis-Engelbert d'Arenberg

Nacimiento: 3 de agosto de 1750 · Bruselas (Bélgica)

Fallecimiento: 6 de marzo de 1820 (69 años) · Bruselas (Bélgica)

Sepultura: Enghien

Nacionalidad: Francesa

Lengua materna: Francés

title: Familia

Familia: Casa de Arenberg

Padres: Charles Marie Raymond d'Arenberg · Louise Marguerite, Comtesse de La Marck et de Schleiden

Cónyuge: Louise Antoinette de Brancas-Villars

Hijos: Próspero Luis de Arenberg

title: Información profesional

Ocupación: Político

Cargos ocupados: Miembro del Senado Conservador (desde 1806)

Distinciones: - Gran Cruz de la Orden de la Reunión - Caballero de la Orden del Toisón de Oro (1782) - Caballero de la Orden Nacional de la Legión de Honor (1810) - Oficial de la Orden Nacional de la Legión de Honor (1813)


text:
# Lamington (Nueva Jersey)
Lamington es un lugar designado por el censo ubicado en el condado de Somerset en el estado estadounidense de Nueva Jersey. En el Censo de 2020 tenía una población de 135 habitantes y una densidad poblacional de 11,96 habitantes por km². Fue incluido como CDP en el censo de 2020.

## Geografía
Lamington se encuentra ubicado en las coordenadas 40°39′39″N 74°43′03″O / 40.66083, -74.71750. Según la Oficina del Censo de los Estados Unidos,  tiene una superficie total de 11,29 km², de la cual 11,20 km² corresponden a tierra firme y 0,09 km² a agua.

title: Lamington (Nueva Jersey)

wikitext:
{{Ficha de entidad subnacional
|nombre                     = Lamington
|nombre_oficial             = Lamington
|lema                       =
|apodo                      =
|unidad                     = [[Anexo:Localidades de Nueva Jersey|Lugar designado por el censo]]
|tipo_superior_1            = [[Estado de los Estados Unidos de América|Estado]]
|superior_1                 = {{bandera2|Nueva Jersey}}
|tipo_superior_2            = [[Condados de los Estados Unidos|Condado]]
|superior_2                 = [[condado de Somerset (Nueva Jersey)|Somerset]]
|bandera                    =
|escudo                     =
|mapa                       = Map of USA NJ.svg
|tamaño_mapa                = 240px
|pie_mapa                   = Ubicación de Nueva Jersey en EE. UU.
|imagen                     =
|mapa_loc                   = Nueva Jersey
|pie_mapa_loc               = Ubicación en el [[condado de Somerset (Nueva Jersey)|condado de Somerset]] en [[Nueva Jersey]]
|subdivisión                =
|dirigentes_títulos         = Alcalde
|dirigentes_nombres         =
|elevación_media            =
|superficie                 = 11,29
|superficie_tierra          = 11,20
|superficie_agua            = 0,09
|población                  =
|población_año              = [[Censo de los Estados Unidos de 2020|2020]]
|población_urb              =
|población_met              =
|densidad                   =
|horario                    = [[Tiempo del Este|Este]]: [[UTC-5]]
|horario_verano             = [[Horario de verano|UTC-4]]
|página web                 =
|fundación_fechas           =
|cp                         =
|prefijo telefónico nombre  = [[Prefijo telefónico|Código de área]]
|prefijo telefónico                    =
|nombre_código1             = [[Geographic Names Information System|GNIS]]
|código1                    = 2806111<ref>{{GNIS|2806111}}</ref>
}}

'''Lamington''' es un [[lugar designado por el censo]] ubicado en el [[condado de Somerset (Nueva Jersey)|condado de Somerset]] en el [[Estado de los Estados Unidos|estado]] [[Estados Unidos|estadounidense]] de [[Nueva Jersey]]. En el [[Censo de los Estados Unidos de 2020|Censo de 2020]] tenía una población de 135 habitantes y una densidad poblacional de 11,96 habitantes por [[Kilómetro cuadrado|km²]].<ref name=":0">{{Cita web|url=https://data.census.gov/profile/Lamington_CDP,_New_Jersey?g=160XX00US3438670|título= Lamington CDP, Nueva Jersey|fechaacceso= 27 de febrero de 2025|sitioweb=Oficina del Censo de los Estados Unidos}}</ref> Fue incluido como CDP en el censo de 2020.

== Geografía ==

Lamington se encuentra ubicado en las coordenadas {{coord|40|39|39|N|74|43|03|O|type:city_region:US|display=inline|format=dms}}. Según la [[Oficina del Censo de los Estados Unidos]],  tiene una superficie total de 11,29 [[Kilómetro cuadrado|km²]], de la cual 11,20 [[Kilómetro cuadrado|km²]] corresponden a tierra firme y 0,09 [[Kilómetro cuadrado|km²]] a agua.<ref name="CenPopGazetteer2020">{{Cita web |título=2020 U.S. Gazetteer Files – Nueva Jersey|url=https://www2.census.gov/geo/docs/maps-data/data/gazetteer/2020_Gazetteer/2020_gaz_place_34.txt |sitioweb=United States Census Bureau |fechaacceso= 27 de febrero 2025}}</ref>

== Referencias ==
{{listaref}}

== Enlaces externos ==
{{Portal|Nueva Jersey}}

{{Control de autoridades}}
[[Categoría:Lugares designados por el censo en Nueva Jersey]]
[[Categoría:Localidades del condado de Somerset (Nueva Jersey)]]

title: Lamington

Entidad: Lugar designado por el censo

• País: Estados Unidos

• Estado: Nueva Jersey

• Condado: Somerset

Huso horario: Este: UTC-5


text:
# Springfield M1855
Спрінгфілдська модель гвинтівки 1855 року — це нарізний мушкет, розроблений у 1856 році. Всього було випущено 60 тис. екземплярів, протягом 1856–1860 років. Гвинтівка використовувалася під час Громадянської війни у США. Вона використала переваги нової кулі Міньє, яка могла бути смертельною на відстані понад 1000 ярдів (910 м). Це була стандартна піхотна зброя, поки наступна спрінгфілдська модель гвинтівки 1861 року не витіснила її. Це допомогло запобігти використанню водостійкої гвинтівки для стрічки Maynard.

## Походження
Спрінгфілдська модель 1855 – нарізний мушкет, який широко використовувався в середині XIX ст. Він був виготовлений у Springfield Armory в Массачауетсі й у Harpers Ferry Armory у Вірджинії (сучасна Західна Вірджинія) разом з Whitney Armory. Раніше мушкети були переважно гладкоствольною кремнієвою зброєю. У 1840-х роках ненадійні капсульні замки були замінені набагато надійнішими і стійкішими до погодних умов ударними замками. Гладкий ствол і неточна кругла куля також були замінені нарізними стволами і винайденою кулею Міньє. У той час як старі мушкети мали ефективну дальність дії приблизно від 50 до 100 ярдів (46–91 м), модель 1855 мала ефективну дальність дії 400 ярдів (370 м) і була смертельною на відстані понад 1000 ярдів (910 м).
Ствол моделі 1855 був калібру 14.73 мм, що було менше, ніж у попередніх мушкетів. Спрінгфілдська модель 1816 і всі її похідні до спрінгфілдської моделі 1842 мали калібр 17.52 мм, але випробування проведені армією США, показали, що менший калібр 14.73 мм був більш точним при використанні з кулею Міньє.
У моделі 1855 також використовувалась стрічки Maynard, що було спробою покращити систему ударних капсулів, розроблену раніше. Замість використання окремих капсулів, які повинні були бути розміщені для кожного пострілу система Maynard використовувала стрічку, яка автоматично подавалася при кожному взведенні курка, подібно до того, як працює сучасний дитячий пістолет з кришкою.
У той час як порох і кулю Міньє все ще потрібно було заряджати звичайним способом, система стрічки була розроблена для автоматизації розміщення ударного капсуля і, отже, прискорення загальної скорострільності зброї. Зброю також можна було зарядити звичайним способом за допомогою стандартних ударних капсулів, якщо стрічка була недоступна. Тодішній військовий міністр Джефферсон Девіс санкціонував прийняття системи Maynard для моделі 1855 року.
У польових умовах система Maynard виявилась ненадійною. Випробування, проведені між 1859 і 1860 роками, виявили, що половина капсулів дала пропуски, а також повідомили, що пружини стрічкового капсуля погано подаються.
Найбільшою проблемою була сама стрічка. Незважаючи на те, що вона начебто трактувалась як водонепроникна, паперова смужка, але виявилася вразливою до вологи. Була зроблена спроба усунути цю проблему, зробивши покриття для стрічки з фольги, але, незважаючи на покращення, які це принесло, Департамент озброєння відмовився від системи Maynard і повернувся до стандартного ударного замка в пізніших нарізних мушкетах, таких як у моделі 1861.
Більшість нарізних мушкетів моделі 1855 використовувалися протягом Громадянської війни зі стандартними ударними капсулями. Було виготовлено приблизно 75 000 нарізних мушкетів моделі 1855. Обладнання для виготовлення нарізних мушкетів моделі 1855 у Харперс-Феррі було захоплено армією Конфедерації на початку 1861 року. Захоплене обладнання для виробництва нарізних мушкетів було доставлено до Річмонду, де воно сформувало основу можливостей Конфедерації з виробництва зброї. Нарізні мушкетні механізми були доставлені до Феєтвіллю, де вони також використовувалися для виробництва зброї протягом всієї війни. У результаті використання оригінальної техніки арсеналу гвинтівки Річмонд і гвинтівки Фейтвіля були двома найкращими видами зброї, виробленими Конфедерацією.
Більшість нарізних мушкетів моделі 1855 використовувалися протягом Громадянської війни зі стандартними ударними капсулями.
Було виготовлено приблизно 75 000 нарізних мушкетів моделі 1855.
Модель 1855 випускалася з 1856 по 1860 рік і була основною вогнепальною зброєю регулярної армії в роки до Громадянської війни.
Потреба у великій кількості зброї на початку Громадянської війни в США призвела до спрощення моделі 1855 за рахунок видалення покриття для стрічки Maynard та кількох інших незначних змін, щоб зробити її дешевшою та простішою у виробництві, створивши таким чином  модель 1861. Модель 1855 була найдоступнішою зброєю на початку  конфлікту, оскільки до використання моделі 1861 року потрібен ще був певний час, щоб фактично використовувати її на полі бою. Однак до початку війни було виготовлено близько 80 000 нарізних мушкетів моделі 1855. Деякі з них були знищені, коли військові Конфедерації захопили Арсенал Харперс-Феррі у квітні 1861 року, а ще кілька тисяч були в руках армії півдня. Приблизно 10 000 гвинтівок також було відправлено до Каліфорнії, і тому вони були абсолютно неважливими для військових зусиль Союзу.

## Перше використання
Модель 1855 вперше була використана у вересні 1858 року на північному заході Тихого океану в битві при Чотирьох озерах (рівнини Спокан). Атакуючі корінні американці були відправлені військами США, озброєні нарізним мушкетом моделі 1855. Лейтенант Лоуренс Кіп зазначив: «Дивно сказати, що жоден з наших людей не був поранений... Це сталося завдяки гвинтівкам великої дальності, котрі  вперше використовували наші війська... Якби ці люди були озброєні тими, які раніше використовувалися, результат битви, що стосується втрат з нашого боку, був би зовсім інакшим, бо ворог переважав нас і мав усю мужність, яку ми звикли приписувати індіанським дикунам. Але вони були в паніці від впливу нашого вогню на такій великій відстані».

## Варіанти
Модель 1855 зазвичай називають нарізним мушкетом, оскільки він був такої ж довжини, як і мушкети, які він замінив. Він мав ствол довжиною 40 дюймів (100 см) і загальну довжину 56 дюймів (140 см). Ствол кріпився до трьох гвинтівкових стрічок. Також була виготовлена коротша дводіапазонна версія, з двома стрічками, яку зазвичай називають гвинтівкою Harpers Ferry Model 1855. Ця коротша гвинтівка мала 33-дюймовий (84 см) ствол і загальну довжину 49 дюймів (120 см).
Також був виготовлений пістолет-карабін зразка 1855 року.
Нарізний мушкет моделі 1855 був модифікований у 1858 році, щоб включати простіший приціл (типовий тип відкидного листа), накладну коробку на бічній частині приклада та залізний накінечник на заміну латунному. Цей варіант іноді називають Типом II, а попередню модель — Типом I.

title: Springfield M1855

wikitext:
{{Картка зброї
| назва                = Спрінгфільдська гвинтівка
| зображення           = Springfield Model 1855 - AM.030363.jpg
| розм_зобр            = 300px
| альт                 =
| підпис               =
| походження           = {{USA}}
| тип                  = [[Мушкет]]
<!-- Зазначення типу -->| є_стрілецька         = yes
<!-- Історія використання -->| служба               = [[1856]]—[[1865]]
| оператори            =
| війни                = [[Індіанські війни]]<br/>[[Громадянська війна в США]]
<!-- Історія виробництва -->| розробник            =
| дата_розробки        = [[1855]]
| виробник             =
| вартість_одиниці     =
| дата_виготовлення    =
| кількість            = 75 000
| варіанти             = <!-- Основні характеристики -->
| хар_підпис           =
| вага                 = 4,2 кг
| довжина              = 1400 мм
| част_довжина         = 1000 мм
| ширина               =
| висота               =
| діаметр              =
| обслуга              =
| десант               = <!-- Характеристики стрілецької зброї -->
| набій                =
| вага_набою           =
| калібр               = 14.73 мм
| стволи               =
| дія                  =
| темп                 =
| д_швидкість          =
| дальність            =
| м_дальність          =
| живлення             =
| приціл               =
}}
[[File:Springfield Maynard Lock.JPG|thumb|Спрінгфілдська гвинтівка модель 1855]] [[File:Springfield 1855 Pistol-Carbine.jpg|thumb|Спрінгвілдська гвинтівка 1855 пістоль-карабін]]
'''Спрінгфілдська модель гвинтівки 1855 року''' — це нарізний [[мушкет]], розроблений у [[1856]] році. Всього було випущено 60 тис. екземплярів, протягом [[1856]]–[[1860]] років. Гвинтівка використовувалася під час [[Громадянська війна в США|Громадянської війни у США]]. Вона використала переваги нової кулі Міньє, яка могла бути смертельною на відстані понад 1000 ярдів (910 м). Це була стандартна [[Піхота|піхотна]] зброя, поки наступна спрінгфілдська модель гвинтівки [[1861]] року не витіснила її. Це допомогло запобігти використанню водостійкої гвинтівки для [[Стрічка (зброя)|стрічки]] Maynard.

== Походження ==
Спрінгфілдська модель 1855 – нарізний мушкет, який широко використовувався в середині [[XIX століття|XIX ст]]. Він був виготовлений у Springfield Armory в [[Массачусетс|Массачауетсі]] й у Harpers Ferry Armory у [[Західна Вірджинія|Вірджинії]] (сучасна [[Західна Вірджинія]]) разом з Whitney Armory. Раніше мушкети були переважно [[Гладкоствольна зброя|гладкоствольною]] кремнієвою зброєю. У 1840-х роках ненадійні [[Капсульний замок|капсульні замки]] були замінені набагато надійнішими і стійкішими до погодних умов ударними замками. Гладкий ствол і неточна кругла куля також були замінені нарізними стволами і винайденою кулею Міньє. У той час як старі мушкети мали ефективну дальність дії приблизно від 50 до 100 ярдів (46–91 м), модель 1855 мала ефективну дальність дії 400 ярдів (370 м) і була смертельною на відстані понад 1000 ярдів (910 м).
Ствол моделі 1855 був калібру 14.73 мм, що було менше, ніж у попередніх мушкетів. Спрінгфілдська модель 1816 і всі її похідні до спрінгфілдської моделі 1842 мали калібр 17.52 мм, але випробування проведені [[Армія США|армією США]], показали, що менший калібр 14.73 мм був більш точним при використанні з кулею Міньє.
У моделі 1855 також використовувалась стрічки Maynard, що було спробою покращити систему ударних капсулів, розроблену раніше. Замість використання окремих капсулів, які повинні були бути розміщені для кожного пострілу система Maynard використовувала стрічку, яка автоматично подавалася при кожному взведенні [[Курок|курка]], подібно до того, як працює сучасний дитячий пістолет з кришкою.
У той час як порох і кулю Міньє все ще потрібно було заряджати звичайним способом, система стрічки була розроблена для автоматизації розміщення ударного капсуля і, отже, прискорення загальної скорострільності зброї. Зброю також можна було зарядити звичайним способом за допомогою стандартних ударних капсулів, якщо стрічка була недоступна. Тодішній військовий міністр [[Джефферсон Девіс]] санкціонував прийняття системи Maynard для моделі 1855 року.<ref name=":3">{{Cite web|title=U.S. Model 1855 Springfield: The Rifle-Musket of the Regulars|url=https://www.americanrifleman.org/articles/2020/6/11/us-model-1855-springfield-the-rifle-musket-of-the-regulars|url-status=live|access-date=2021-05-28|website=American Rifleman|language=en|archive-date=28 листопада 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20211128132432/https://www.americanrifleman.org/articles/2020/6/11/us-model-1855-springfield-the-rifle-musket-of-the-regulars}}</ref>
У польових умовах система Maynard виявилась ненадійною. Випробування, проведені між 1859 і 1860 роками, виявили, що половина капсулів дала пропуски, а також повідомили, що пружини стрічкового капсуля погано подаються.
Найбільшою проблемою була сама стрічка. Незважаючи на те, що вона начебто трактувалась як водонепроникна, паперова смужка, але виявилася вразливою до вологи. Була зроблена спроба усунути цю проблему, зробивши покриття для стрічки з фольги, але, незважаючи на покращення, які це принесло, Департамент озброєння відмовився від системи Maynard і повернувся до стандартного ударного замка в пізніших нарізних мушкетах, таких як у моделі 1861.
Більшість нарізних мушкетів моделі 1855 використовувалися протягом [[Громадянська війна в США|Громадянської війни]] зі стандартними ударними капсулями. Було виготовлено приблизно 75 000 нарізних мушкетів моделі 1855. Обладнання для виготовлення нарізних мушкетів моделі 1855 у Харперс-Феррі було захоплено [[Армія Конфедеративних Штатів Америки|армією Конфедерації]] на початку [[1861]] року. Захоплене обладнання для виробництва нарізних мушкетів було доставлено до [[Ричмонд (Вірджинія)|Річмонду]], де воно сформувало основу можливостей Конфедерації з виробництва зброї. Нарізні мушкетні механізми були доставлені до [[Феєтвілл|Феєтвіллю]], де вони також використовувалися для виробництва зброї протягом всієї війни. У результаті використання оригінальної техніки арсеналу гвинтівки Річмонд і гвинтівки Фейтвіля були двома найкращими видами зброї, виробленими Конфедерацією.
Більшість нарізних мушкетів моделі 1855 використовувалися протягом Громадянської війни зі стандартними ударними капсулями.
Було виготовлено приблизно 75 000 нарізних мушкетів моделі 1855.
Модель 1855 випускалася з [[1856]] по [[1860]] рік і була основною вогнепальною зброєю регулярної армії в роки до Громадянської війни.
Потреба у великій кількості зброї на початку Громадянської війни в США призвела до спрощення моделі 1855 за рахунок видалення покриття для стрічки Maynard та кількох інших незначних змін, щоб зробити її дешевшою та простішою у виробництві, створивши таким чином  модель 1861. Модель 1855 була найдоступнішою зброєю на початку  конфлікту, оскільки до використання моделі 1861 року потрібен ще був певний час, щоб фактично використовувати її на полі бою. Однак до початку війни було виготовлено близько 80 000 нарізних мушкетів моделі 1855. Деякі з них були знищені, коли військові Конфедерації захопили Арсенал Харперс-Феррі у квітні 1861 року, а ще кілька тисяч були в руках армії півдня. Приблизно 10 000 гвинтівок також було відправлено до [[Каліфорнія|Каліфорнії]], і тому вони були абсолютно неважливими для військових зусиль Союзу.

== Перше використання ==
Модель 1855 вперше була використана у вересні 1858 року на північному заході [[Тихий океан|Тихого океану]] в битві при Чотирьох озерах (рівнини Спокан). Атакуючі корінні американці були відправлені військами США, озброєні нарізним мушкетом моделі 1855. Лейтенант Лоуренс Кіп зазначив: «Дивно сказати, що жоден з наших людей не був поранений... Це сталося завдяки гвинтівкам великої дальності, котрі  вперше використовували наші війська... Якби ці люди були озброєні тими, які раніше використовувалися, результат битви, що стосується втрат з нашого боку, був би зовсім інакшим, бо ворог переважав нас і мав усю мужність, яку ми звикли приписувати індіанським дикунам. Але вони були в паніці від впливу нашого вогню на такій великій відстані».<ref>{{Cite web|last=Mcaulay|first=John D.|title=The U.S. Model 1855 Pistol Carbine|url=https://www.americanrifleman.org/content/the-u-s-model-1855-pistol-carbine/|url-status=live|access-date=2021-08-21|website=American Rifleman|language=en|archive-date=28 листопада 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20211128132434/https://www.americanrifleman.org/content/the-u-s-model-1855-pistol-carbine/}}</ref>

== Варіанти ==
Модель 1855 зазвичай називають нарізним мушкетом, оскільки він був такої ж довжини, як і мушкети, які він замінив. Він мав ствол довжиною 40 дюймів (100 см) і загальну довжину 56 дюймів (140 см). Ствол кріпився до трьох гвинтівкових стрічок. Також була виготовлена коротша дводіапазонна версія, з двома стрічками, яку зазвичай називають гвинтівкою Harpers Ferry Model 1855. Ця коротша гвинтівка мала 33-дюймовий (84 см) ствол і загальну довжину 49 дюймів (120 см).<ref>"The Guns That Won the West: Firearms on the American Frontier, 1848-1898", by John Walter, Published by MBI Publishing Company, 2006</ref>
Також був виготовлений пістолет-карабін зразка 1855 року.
Нарізний мушкет моделі 1855 був модифікований у [[1858]] році, щоб включати простіший приціл (типовий тип відкидного листа), накладну коробку на бічній частині приклада та залізний накінечник на заміну латунному. Цей варіант іноді називають Типом II, а попередню модель — Типом I.<ref>"2008 Standard Catalog of Firearms: The Collector's Price and Reference Guide" by Dan Shideler, Published by Krause Publications, 2008</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Гвинтівки США]]
[[Категорія:Ранні гвинтівки]]
[[Категорія:Дульнозарядні гвинтівки]]
[[Категорія:Зброя громадянської війни у США]]

title: Спрінгфільдська гвинтівка

Тип: Мушкет

Походження: США

title: Історія використання

Війни: Індіанські війни · Громадянська війна в США

title: Історія виробництва

title: Характеристики


text:
# Brad Allen
Brad Allen (* im 20. Jahrhundert) ist ein US-amerikanischer Schiedsrichter im American Football, der seit dem Jahr 2014 in der NFL tätig ist. Er trägt die Uniform mit der Nummer 122.

## Karriere

### College Football
Vor dem Einstieg in die NFL arbeitete er als Schiedsrichter im College Football in der Atlantic Coast Conference.

### National Football League
Allen sollte im Jahr 2014 zunächst als Umpire starten, wurden dann aber, nachdem Schiedsrichter Mike Carey seinen Rücktritt bekannt gegeben hatten, direkt zum Hauptschiedsrichter ernannt. Sein erstes Spiel – die Chicago Bears gegen die Buffalo Bills – leitete er am 7. September 2014.

## Privates
Neben seiner Tätigkeit als Schiedsrichter ist Allen Geschäftsführer der North Carolina Senior Games.

wikiname: dewiki

title: Brad Allen

in_language: de

wikitext:
'''Brad Allen''' (* im 20. Jahrhundert) ist ein [[Vereinigte Staaten|US-amerikanischer]] [[Schiedsrichter (American Football)|Schiedsrichter]] im [[American Football]], der seit dem Jahr [[NFL 2014|2014]] in der [[National Football League|NFL]] tätig ist. Er trägt die Uniform mit der Nummer 122.

== Karriere ==
=== College Football ===
Vor dem Einstieg in die NFL arbeitete er als Schiedsrichter im [[College Football]] in der [[Atlantic Coast Conference]].<ref>{{Internetquelle |url=https://www.nationalfootballpost.com/2008-2018-nfp-archive/latest-nfl-news/nfl-hires-brad-allen-as-new-referee/ |titel=NFL hires Brad Allen as new referee |werk=nationalfootballpost.com |abruf=2022-03-16}}</ref>

=== National Football League ===
Allen sollte im Jahr 2014 zunächst als [[Schiedsrichter (American Football)#Umpire|Umpire]] starten, wurden dann aber, nachdem Schiedsrichter [[Mike Carey (Schiedsrichter)|Mike Carey]] seinen Rücktritt bekannt gegeben hatten, direkt zum Hauptschiedsrichter ernannt. Sein erstes Spiel – die [[Chicago Bears]] gegen die [[Buffalo Bills]] – leitete er am 7. September 2014.<ref>{{Internetquelle |url=https://www.pro-football-reference.com/boxscores/201409070chi.htm |titel=Buffalo Bills at Chicago Bears - September 7th, 2014 |werk=pro-football-reference.com |sprache=en |abruf=2022-01-27}}</ref>

== Privates ==
Neben seiner Tätigkeit als Schiedsrichter ist Allen Geschäftsführer der ''North Carolina Senior Games''.<ref>{{Internetquelle |url=https://www.ncseniorgames.org/meet-our-team |titel=Meet Our Team |werk=ncseniorgames.org |sprache=en |abruf=2022-01-27}}</ref>

== Weblinks ==
* [https://www.pro-football-reference.com/officials/AlleBr0r.htm Statistiken] auf Pro-Football-References.com

== Einzelnachweise ==
<references />

{{Navigationsleiste Schiedsrichter der National Football League}}

{{SORTIERUNG:Allen, Brad}}
[[Kategorie:Atlantic-Coast-Conference-Schiedsrichter]]
[[Kategorie:NFL-Schiedsrichter]]
[[Kategorie:US-Amerikaner]]
[[Kategorie:Geboren im 20. Jahrhundert]]
[[Kategorie:Mann]]

{{Personendaten
|NAME=Allen, Brad
|ALTERNATIVNAMEN=
|KURZBESCHREIBUNG=US-amerikanischer Schiedsrichter im American Football
|GEBURTSDATUM=20. Jahrhundert
|GEBURTSORT=
|STERBEDATUM=
|STERBEORT=
}}


text:
# Palazzetto dello Sport Gianni Asti
Palazzetto dello Sport Gianni Asti (tidigare PalaRuffini) är en inomhusarena i Turin, Italien. Arenan byggdes 1961 (för att stå färdig till Expo 1961). Arenan renoverades 2004 och används främst för basket och volleyboll samt för musikevenemang. Den har haft sitt nuvarande namn sedan 2019, då den namngavs efter den lokala baskettränaren Gianni Asti, som dött året innan.
Arenan kan ta 3 971 åskådare utan anpassningar och ytterligare 475 åskådare med mobila läktare. Den bildar tillsammans med Primo Nebiolo-stadion och Ruffiniparken ett sport- och parkområde. Den är (2023) hemmaarena för basketlaget Pallacanestro Torino, den har tidigare varit hemmaarena för basketlaget Auxilium Pallacanestro Torino och för volleybollaget Pallavolo Torino.

title: Palazzetto dello Sport Gianni Asti

wikitext:
[[Fil:PalaRuffini di Torino 1.jpg|thumb|Vy från insidan]]
'''Palazzetto dello Sport Gianni Asti''' (tidigare '''PalaRuffini''') är en inomhus[[arena]] i [[Turin]], [[Italien]]. Arenan byggdes [[Sportåret 1961|1961]] (för att stå färdig till [[Expo 1961]]). Arenan renoverades 2004 och används främst för [[basket]] och [[volleyboll]] samt för musikevenemang. Den har haft sitt nuvarande namn sedan 2019, då den namngavs efter den lokala [[basket]]tränaren [[Gianni Asti]], som dött året innan.

Arenan kan ta {{formatnum:3971}} åskådare utan anpassningar och ytterligare 475 åskådare med mobila läktare. Den bildar tillsammans med [[Primo Nebiolo-stadion]] och [[Ruffiniparken]] ett sport- och parkområde. Den är (2023) hemmaarena för basketlaget [[Pallacanestro Torino]], den har tidigare varit hemmaarena för basketlaget [[Auxilium Pallacanestro Torino]] och för volleybollaget [[Pallavolo Torino]].

==Referenser==
*{{översatt|url=https://it.wikipedia.org/w/index.php?title=PalaRuffini&oldid=134814668|språkversion=italienskspråkiga}}
===Noter===
<references/>

[[Kategori:Sportanläggningar i Italien]]
[[Kategori:Byggnader och anläggningar i Turin]]
[[Kategori:Sport i Turin]]


text:
# Lindskål
Lindskål (Holwaya mucida) är en svampart som först beskrevs av Stephan Schulzer von Müggenburg, och fick sitt nu gällande namn av Korf & Abawi 1971. Enligt Catalogue of Life ingår Lindskål i släktet Holwaya,  och familjen Bulgariaceae, men enligt Dyntaxa är tillhörigheten istället släktet Holwaya,  och familjen Helotiaceae. Arten är reproducerande i Sverige. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

title: Lindskål

wikitext:
{{robotskapad|Lsjbot|svamp|datum=2012-10}}
{{Taxobox
| name = Lindskål
| regnum = Fungi
| regnum_sv = [[Svampar]]
| divisio = Ascomycota
| divisio_sv = [[Sporsäcksvampar]]
| classis = [[Leotiomycetes]]
| classis_sv =
| ordo = [[Leotiales]]
| ordo_sv =
| familia = [[Bulgariaceae]]
| familia_sv =
| genus = [[Holwaya]]
| genus_sv =
| species = '''Holwaya mucida'''
| species_sv = Lindskål
| taxon = Holwaya mucida
| taxon_authority = (Schulzer) Korf & Abawi 1971
| synonyms = ''Holwaya mucida'' (Schulzer) Korf & Abawi 1971<ref name="speciesfungorum.org">{{webbref |url=http://www.speciesfungorum.org |titel=CABI databases |hämtdatum=24 januari 2013}}</ref>
''Coryne gigantea'' (E.J. Durand) Kirschst. 1923<ref>Kirschst. (1923) , In: Verh. bot. Ver. Prov. Brandenb. 65:124</ref>
''Crinula caliciiformis'' Juel 1922<ref>Juel (1922) , In: Ark. Bot. 18(no. 6):13</ref>
''Dendrostilbella ulmicola'' Naumov 1913<ref>Naumov (1913) , In: Bulletin f. angew. Bot. St. Petersburg 6:207</ref>
''Holwaya leptosperma'' (Peck) E.J. Durand 1901<ref>E.J. Durand (1901) , In: Bull. Torrey bot. Club 28:353</ref>
''Holwaya gigantea'' E.J. Durand 1901<ref>E.J. Durand (1901) , In: Bull. Torrey bot. Club 28:354</ref>
''Holwaya tiliacea'' Ellis & Everh. 1897<ref>Ellis & Everh. (1897) , In: Am. Nat. 31:427</ref>
''Stilbum magnum'' Peck ex Ellis & Everh. 1893<ref>Ellis & Everh. (1893) , In: Proc. Acad. nat. Sci. Philad. 45:147</ref>
''Chlorosplenium canadense'' Ellis & Everh. 1893<ref>Ellis & Everh. (1893) , In: Proc. Acad. nat. Sci. Philad. 45:146</ref>
''Ceratopodium giganteum'' (Peck) Kuntze 1891<ref name="speciesfungorum.org"/>
''Dacryopsis ellisiana'' Massee 1891<ref>Massee (1891) , In: J. Mycol. 6(4):181</ref>
''Lecanidion leptospermum'' (Peck) Sacc. 1889<ref>P.A. Saccardo (1889) , In: Syll. fung. (Abellini) 8:800</ref>
''Crinula mucida'' (Schulzer) Sacc. 1889<ref>P.A. Saccardo (1889) , In: Syll. fung. (Abellini) 8:607</ref>
''Holwaya ophiobolus'' (Ellis) Sacc. 1889<ref>P.A. Saccardo (1889) , In: Syll. fung. (Abellini) 8:646</ref>
''Graphium giganteum'' (Peck) Sacc. 1886<ref>P.A. Saccardo (1886) , In: Syll. fung. (Abellini) 4:611</ref>
''Bulgaria ophiobolus'' Ellis 1883<ref>Ellis (1883) , In: Am. Nat. 17:193</ref>
''Patellaria leptosperma'' Peck 1878<ref>Peck (1878) , In: Ann. Rep. N.Y. St. Mus. nat. Hist. 30:62</ref>
''Coryne ellisii'' Berk. 1873<ref>Berk. (1873) , In: Grevillea 2(no. 15):33</ref>
''Stilbum giganteum'' Peck 1872<ref>Peck (1872) , In: Ann. Rep. N.Y. St. Mus. 24:93</ref>
''Ditiola mucida'' Schulzer 1860<ref>Schulzer (1860) , In: Verh. zool.-bot. Ges. Wien 10:322</ref>
''Crinula caliciiformis'' (Fr.) Fr. 1821<ref>E.M. Fries (1821) , In: Syst. mycol. (Lundae) 1:493</ref>
''Crinula caliciiformis var. caliciiformis'' (Fr.) Fr. 1821<ref>Fr. (1821) , In: Syst. mycol. (Lundae) 1:493</ref>
''Acrospermum caliciiforme'' Fr. 1818<ref>E.M. Fries (1818) , In: Observ. mycol. (Havniae) 2:311</ref>
}}

'''Lindskål''' (''Holwaya mucida'') är en [[svampar]]t<ref>Korf & Abawi (1971) , In: Can. J. Bot. 49(11):1880</ref> som först beskrevs av [[Stephan Schulzer von Müggenburg]], och fick sitt nu gällande namn av Korf & Abawi 1971. Enligt Catalogue of Life<ref name="COL">{{webbref |url= http://www.catalogueoflife.org/annual-checklist/2011/search/all/key/holwaya+mucida/match/1|titel= Species 2000 & ITIS Catalogue of Life: 2011 Annual Checklist.|hämtdatum=24 september 2012 |författare= Bisby F.A., Roskov Y.R., Orrell T.M., Nicolson D., Paglinawan L.E., Bailly N., Kirk P.M., Bourgoin T., Baillargeon G., Ouvrard D. (red.)|datum= 2011|verk= |utgivare=Species 2000: Reading, UK.}}</ref><ref name="Species Fungorum P.M">''Species Fungorum''. Kirk P.M., 2010-11-23</ref> ingår ''Lindskål'' i [[släkte]]t [[Holwaya]],  och [[familj (biologi)|familjen]] [[Bulgariaceae]],<ref name="COL"/><ref name="Species Fungorum P.M"/> men enligt Dyntaxa<ref name="dyn">[http://www.dyntaxa.se/taxon/info/779 Dyntaxa Lindskål]</ref> är tillhörigheten istället [[släkte]]t [[Holwaya]],  och [[familj (biologi)|familjen]] [[Helotiaceae]].<ref name="dyn"/> Arten är [[fortplantning|reproducerande]] i [[Sverige]].<ref name="dyn"/> Inga [[underart]]er finns listade i [[Catalogue of Life]].<ref name="COL"/>

==Källor==
<references/>
* {{commonscat|Holwaya mucida}}

<gallery>
2010-01-18 Holwaya mucida Crinula calciiformis 74762.jpg
2010-01-18 Holwaya mucida Crinula calciiformis 74763.jpg
</gallery>

[[Kategori:Sporsäcksvampar]]

title: Systematik

Rike: Svampar · Fungi

Division: Sporsäcksvampar · Ascomycota

Klass: Leotiomycetes

Ordning: Leotiales

Familj: Bulgariaceae

Släkte: Holwaya

Art: Lindskål · Holwaya mucida

title: Vetenskapligt namn

Vetenskapligt namn: § Holwaya mucida

Auktor: (Schulzer) Korf & Abawi 1971

title: Synonymer

Synonymer: Holwaya mucida (Schulzer) Korf & Abawi 1971 · Coryne gigantea (E.J. Durand) Kirschst. 1923 · Crinula caliciiformis Juel 1922 · Dendrostilbella ulmicola Naumov 1913 · Holwaya leptosperma (Peck) E.J. Durand 1901 · Holwaya gigantea E.J. Durand 1901 · Holwaya tiliacea Ellis & Everh. 1897 · Stilbum magnum Peck ex Ellis & Everh. 1893 · Chlorosplenium canadense Ellis & Everh. 1893 · Ceratopodium giganteum (Peck) Kuntze 1891 · Dacryopsis ellisiana Massee 1891 · Lecanidion leptospermum (Peck) Sacc. 1889 · Crinula mucida (Schulzer) Sacc. 1889 · Holwaya ophiobolus (Ellis) Sacc. 1889 · Graphium giganteum (Peck) Sacc. 1886 · Bulgaria ophiobolus Ellis 1883 · Patellaria leptosperma Peck 1878 · Coryne ellisii Berk. 1873 · Stilbum giganteum Peck 1872 · Ditiola mucida Schulzer 1860 · Crinula caliciiformis (Fr.) Fr. 1821 · Crinula caliciiformis var. caliciiformis (Fr.) Fr. 1821 · Acrospermum caliciiforme Fr. 1818


text:
# Borepina
La borepina è un composto eterociclico insaturo a sette termini, uno dei quali è un atomo di boro, avente formula bruta C6H7B.
La borepina è un composto formalmente aromatico in quanto rispetta la regola di Hückel; ciò perché nell'anello tutti e sette gli atomi sono ibridati sp2 (hanno solo tre legami sigma) e quindi ognuno ha un orbitale p libero ed essendo 6 gli elettroni π totali (uno da ogni C e zero dal boro) la molecola è strettamente isoelettronica con lo ione tropilio (C7H7+), che è aromatico e può essere ottenuto stabile nei suoi sali, e la borepina può essere considerata un derivato del tropilio per sostituzione di un C+ con un atomo di boro.
Il derivato B-cloroborepina, che è un solido, è stato sottoposto all'analisi diffrattometrica ai raggi X e l'anello è risultato planare, con una certa alternanza nelle distanze di legame.
Uno studio quantomeccanico computazionale trova che la borepina è solo parzialmente aromatica in quanto il boro, essendo meno elettronegativo del carbonio, riesce solo parzialmente a ricevere densità elettronica dal resto dell'anello. Il carattere aromatico è generalmente maggiore con sostituenti elettron attrattori sul boro Borepine: A Density Functional Approach toward Structural Features and Properties | Russian Journal of Inorganic Chemistry.

title: Borepina

wikitext:
{{Composto chimico
|immagine1_nome = 1H-Borepin.svg
|immagine1_dimensioni = 150px
|immagine1_descrizione =
|nome_IUPAC = borepina
|nomi_alternativi =
|titolo_caratteristiche_generali = ---
|massa_molecolare =
|aspetto =
|titolo_proprietà_chimico-fisiche = ---
|densità_condensato =
|solubilità_acqua =
|temperatura_di_fusione =
|temperatura_di_ebollizione =
|tensione_di_vapore_temperatura =
|tensione_di_vapore =
|titolo_proprietà_termochimiche = ---
|entalpia_standard_di_formazione =
|capacità_termica =
|titolo_indicazioni_sicurezza = ---
|flash_point =
|temperatura_di_autoignizione =
|limiti_di_esplosione =
|simbolo1=
|simbolo2=
|simbolo3=
|simbolo4=
|simbolo5=
|frasiR= --
|frasiS= --
}}
La '''borepina''' è un [[composto eterociclico]] insaturo a sette termini, uno dei quali è un atomo di [[boro]], avente formula bruta C6H7B.

La '''borepina''' è un composto formalmente [[Composti aromatici|aromatico]] in quanto rispetta la [[regola di Hückel]]; ciò perché nell'anello tutti e sette gli atomi sono ibridati ''sp''2 (hanno solo tre legami sigma) e quindi ognuno ha un orbitale ''p'' libero ed essendo 6 gli [[Elettrone|elettroni]] π totali (uno da ogni C e zero dal boro) la molecola è strettamente isoelettronica con lo ione [[tropilio]] (C7H7+), che è aromatico e può essere ottenuto stabile nei suoi sali<ref>{{Cita pubblicazione|nome=R.J.H.|cognome=Clark|nome2=S.|cognome2=Joss|nome3=M.J.|cognome3=Taylor|data=1986-01|titolo=Vibrational spectra of tropylium tetrahaloborates [C7H7] [BX4] (X Br or I)|rivista=Spectrochimica Acta Part A: Molecular Spectroscopy|volume=42|numero=8|pp=927-928|lingua=en|accesso=2020-07-04|doi=10.1016/0584-8539(86)80212-4|url=https://linkinghub.elsevier.com/retrieve/pii/0584853986802124}}</ref>, e la borepina può essere considerata un derivato del tropilio per sostituzione di un C+ con un atomo di boro<ref>{{Cita|Ashe III et al. 1992 ||Ash92 }}</ref>.

Il derivato ''B''-cloroborepina, che è un solido, è stato sottoposto all'analisi [[Diffrazione dei raggi X|diffrattometrica]] ai [[raggi X]] e l'anello è risultato planare, con una certa alternanza nelle distanze di legame<ref>{{Cita|Ashe III et al. 1993 ||Ash93 }}</ref>.

Uno studio quantomeccanico computazionale trova che la borepina è solo parzialmente aromatica in quanto il boro, essendo meno elettronegativo del carbonio, riesce solo parzialmente a ricevere densità elettronica dal resto dell'anello. Il carattere aromatico è generalmente maggiore con sostituenti elettron attrattori sul boro [https://link.springer.com/article/10.1134/S0036023618060104#citeas Borepine: A Density Functional Approach toward Structural Features and Properties | Russian Journal of Inorganic Chemistry].

== Note ==
<references/>

== Bibliografia ==
* {{cita pubblicazione |autore = A. J. Ashe III |autore2= J. W. Kampf |autore3= Y. Nakadaira |autore4= J. M. Pace |anno = 1992 |titolo = Aromatic Boron Heterocycles: The Generation of 1 H-Borepin and the Structure of Tricarbonyl(1-phenylborepin)molybdenum |rivista = Angew. Chem. Int. Ed. Engl. |volume = 31 |numero = 9 |pp = 1255-1258 |url = |doi = 10.1002/anie.199212551 |cid =Ash92 |lingua=en}}
* {{cita pubblicazione |autore = A. J. Ashe III |autore2= W. Klein |autore3= R. Rousseau |anno = 1993 |titolo = Evaluation of the aromaticity of borepin: synthesis and properties of 1-substituted borepins |rivista = Organometallics |volume = 12 |numero = 8 |pp = 3225-3231 |url = |doi = 10.1021/om00032a051 |cid =Ash93 |lingua=en}}

== Voci correlate ==
* [[Tropilio]]

{{Portale|chimica}}

[[Categoria:Composti eterociclici del boro]]

title: Nome IUPAC

Nome IUPAC: borepina

title: Caratteristiche generali

title: Indicazioni di sicurezza