text:
# Cheiracanthium ilicis
Cheiracanthium ilicis es una especie de arañas araneomorfas de la familia Eutichuridae.

## Distribución geográfica
Es endémica del centro de la España peninsular.

title: Cheiracanthium ilicis

wikitext:
{{Ficha de taxón
| name = ''Cheiracanthium ilicis''
| image =
| image_caption =
| image_width = 180px
| regnum = [[Animalia]]
| phylum = [[Arthropoda]]
| classis = [[Arachnida]]
| ordo = [[Araneae]]
| subordo = [[Araneomorphae]]
| familia = [[Eutichuridae]]
| genus = [[Cheiracanthium]]
| species = '''C. ilicis'''
| binomial = '''''Cheiracanthium ilicis'''''
| binomial_authority = [[Eduardo Morano|Morano]] & Bonal, 2016
| synonyms =
}}

'''''Cheiracanthium ilicis''''' es una [[especie]] de [[araña]]s [[araneomorfa]]s de la [[familia (biología)|familia]] [[Eutichuridae]].<ref>World Spider Catalog (2018). The world spider catalog, version 19.5 Natural History Museum Bern, [http://www.wsc.nmbe.ch/species/54956 ''Cheiracanthium ilicis'']. Acceso: 7 de noviembre de 2018.</ref><ref>{{Cita web | título = ''Cheiracanthium ilicis'' | url = https://www.biolib.cz/en/taxon/id1448593/ | sitioweb = [[BioLib]] | fechaacceso = 2023-05-21 | idioma = inglés }}</ref>

== Distribución geográfica ==
Es [[endemismo|endémica]] del centro de la [[España peninsular]].

== Referencias ==
{{listaref}}
* Morano, E. & Bonal, R. (2016). ''Cheiracanthium ilicis'' sp. n. (Araneae, Eutichuridae), a novel spider species associated with Holm Oaks (Quercus ilex). ZooKeys 601: 21-39.

== Enlaces externos ==
{{wikispecies}}
{{control de autoridades}}

[[Categoría:Cheiracanthium|torsivum]]
[[Categoría:Arácnidos de la España peninsular]]
[[Categoría:Fauna endémica de España peninsular]]
[[Categoría:Arácnidos descritos en 2016]]

title: Taxonomía

Reino: Animalia

Filo: Arthropoda

Clase: Arachnida

Orden: Araneae

Suborden: Araneomorphae

Familia: Eutichuridae

Género: Cheiracanthium

Especie: C. ilicis · Morano & Bonal, 2016


text:
# Steven Messner
Steven F. Messner (* 1951) ist ein US-amerikanischer Soziologe und Kriminologe. Er lehrt als Professor an der Universität von Albany und gehört zum akademischen Beirat des Instituts für interdisziplinäre Konflikt- und Gewaltforschung der Universität Bielefeld. Steven F. Messner ist zudem Mitherausgeber des International Journal of Conflict and Violence. Im Jahr 2011 war er Präsident der Amerikanischen kriminologischen Vereinigung.

## Leben
Messner studierte bis zum B.A.-Examen 1973 an der Columbia-Universität, erlangte 1976 einen M.A.-Abschluss an der Princeton-Universität und wurde ebendort 1978 zum Ph.D. promoviert. Nach Lehrtätigkeiten als wissenschaftlicher Assistent an der Columbia-Universität, der Universität von Albany und einem Semester als Gastprofessor an der chinesischen Nankai-Universität wurde er erst außerplanmäßiger Professor und 1993 ordentlicher Professor für Soziologie an der Universität von Albany.
Messners Forschungsschwerpunkte bestehen in einer Weiterentwicklung der Anomie-Theorie und der internationalen Gewaltforschung. Gemeinsam mit Wilhelm Heitmeyer, Douglas Massey, James Sidanius und Michel Wieviorka gibt er das International Journal of Conflict and Violence heraus.

## Institutionelle Anomie-Theorie
Gemeinsam mit Richard Rosenfeld entwickelte Messner eine Institutionelle Anomietheorie, die darauf abhebt, dass sich die gesellschaftlichen Ziele massiv zum Ökonomischen hin verschoben haben und die gesellschaftlichen Mittel sich den monetären Wünschen anpassen. Die nichtökonomischen Institutionen (wie etwa Familie, Erziehung, Politik) seien nur noch unzureichend in der Lage, das kriminogene kulturelle Druckphänomen, nämlich die Überbewertung wirtschaftlichen Erfolges, zu bremsen. Das entstandene institutionelle Ungleichgewicht drücke sich dadurch aus, dass nichtökonomische Rollen und Funktionen entwertet werden, dass Anpassung an ökonomische Erfordernisse weit über die wirtschaftliche Sphäre hinaus verlangt wird und dass ökonomische Standards auch zu Standards der nichtökonomischen Institutionen werden. Damit sei die institutionelle Kontrolle der Mitglieder der Gesellschaft untergraben.

## Schriften (Auswahl)
- Mit Richard Rosenfeld: Crime and the American Dream, 5. Auflage, Belmon: Wadsworth, 2013 (Erste Auflage 1994).
- Mit Richard Rosenfeld: Crime and the Economy. London: Sage Publications, 2013.

wikiname: dewiki

title: Steven Messner

in_language: de

wikitext:
'''Steven F. Messner''' (* [[1951]]) ist ein US-amerikanischer [[Soziologe]] und [[Kriminologe]]. Er lehrt als Professor an der [[University at Albany, The State University of New York|Universität von Albany]] und gehört zum akademischen Beirat des [[Institut für interdisziplinäre Konflikt- und Gewaltforschung|Instituts für interdisziplinäre Konflikt- und Gewaltforschung]] der Universität Bielefeld. Steven F. Messner ist zudem Mitherausgeber des ''International Journal of Conflict and Violence.''<ref>[https://ijcv.org/index.php/ijcv/about/editorialTeam Redaktionsteam des International Journal of Conflict and Violence]</ref> Im Jahr 2011 war er Präsident der [[American Society of Criminology|Amerikanischen kriminologischen Vereinigung]].

== Leben ==
Messner studierte bis zum [[Bachelor|B.A.-Examen]] 1973 an der [[Columbia University|Columbia-Universität]], erlangte 1976 einen [[Master|M.A.-Abschluss]] an der [[Princeton University|Princeton-Universität]] und wurde ebendort 1978 zum [[Ph.D.]] promoviert. Nach Lehrtätigkeiten als wissenschaftlicher Assistent an der Columbia-Universität, der Universität von Albany und einem Semester als Gastprofessor an der chinesischen [[Nankai-Universität]] wurde er erst außerplanmäßiger Professor und 1993 ordentlicher Professor für Soziologie an der Universität von Albany.

Messners Forschungsschwerpunkte bestehen in einer Weiterentwicklung der [[Anomie]]-Theorie und der internationalen Gewaltforschung. Gemeinsam mit [[Wilhelm Heitmeyer]], [[Douglas Massey]], [[James Sidanius]] und [[Michel Wieviorka]] gibt er das [[International Journal of Conflict and Violence]] heraus.

== Institutionelle Anomie-Theorie ==
Gemeinsam mit [[Richard Rosenfeld]] entwickelte Messner eine [[Institutionelle Anomietheorie]], die darauf abhebt, dass sich die gesellschaftlichen Ziele massiv zum Ökonomischen hin verschoben haben und die gesellschaftlichen Mittel sich den monetären Wünschen anpassen. Die nichtökonomischen Institutionen (wie etwa Familie, Erziehung, Politik) seien nur noch unzureichend in der Lage, das kriminogene kulturelle Druckphänomen, nämlich die Überbewertung wirtschaftlichen Erfolges, zu bremsen. Das entstandene institutionelle Ungleichgewicht drücke sich dadurch aus, dass nichtökonomische Rollen und Funktionen entwertet werden, dass Anpassung an ökonomische Erfordernisse weit über die wirtschaftliche Sphäre hinaus verlangt wird und dass ökonomische Standards auch zu Standards der nichtökonomischen Institutionen werden. Damit sei die institutionelle Kontrolle der Mitglieder der Gesellschaft untergraben.<ref>Vgl. [[Hans Joachim Schneider]]: ''Kriminologie für das 21. Jahrhundert. Schwerpunkte und Fortschritte der internationalen Kriminologie. Überblick und Diskussion'', Münster, Hamburg, Berlin, London: Lit, 2001, S. 50 f.</ref>

== Schriften (Auswahl) ==
* Mit Richard Rosenfeld: ''Crime and the American Dream'', 5. Auflage, Belmon: Wadsworth, 2013 (Erste Auflage 1994).
* Mit Richard Rosenfeld: ''Crime and the Economy''. London: Sage Publications, 2013.

== Weblinks ==
* [https://www.albany.edu/news/experts/8025.php Messner an der Universität von Albany]

== Einzelnachweise ==
<references />

{{Normdaten|TYP=p|GND=1042850054|LCCN=n88118763|VIAF=22292302|GNDName=153996196}}

{{SORTIERUNG:Messner, Steven}}
[[Kategorie:Kriminologe (20. Jahrhundert)]]
[[Kategorie:Kriminologe (21. Jahrhundert)]]
[[Kategorie:Soziologe (20. Jahrhundert)]]
[[Kategorie:Soziologe (21. Jahrhundert)]]
[[Kategorie:Präsident der American Society of Criminology]]
[[Kategorie:Hochschullehrer (Albany, New York)]]
[[Kategorie:US-Amerikaner]]
[[Kategorie:Geboren 1951]]
[[Kategorie:Mann]]

{{Personendaten
|NAME=Messner, Steven
|ALTERNATIVNAMEN=Messner, Steven F.
|KURZBESCHREIBUNG=US-amerikanischer Soziologe und Kriminologe
|GEBURTSDATUM=1951
|GEBURTSORT=
|STERBEDATUM=
|STERBEORT=
}}


text:
# Константин Ольшанский (десантный корабль)
«Константин Ольшанский» (укр. Костянтин Ольшанський), ранее БДК-56 — большой десантный корабль проекта 775. Является многопалубным, плоскодонным десантным кораблём внутренней морской зоны с полубаком и расширенной кормовой надстройкой.
Назван в честь Героя Советского Союза Константина Ольшанского, командира отряда из 68 десантников, освобождавших город Николаев от немецко-фашистских захватчиков.

## История службы
Заложен и построен в 1985 году на польской верфи «Северная верфь» в Гданьске.
Вошёл в состав 39-й дивизий морских десантных сил с базированием на Донузлав.
С 1985 по 1996 годы входил в состав Черноморского флота СССР, выполнял задания по отработке высадки десанта и нёс службу в Средиземном море.
В конце 1993 — начале 1994 годов принимал участие вместе с другими кораблями бывшего Черноморского флота СССР по эвакуации беженцев из зоны грузино-абхазского конфликта. По словам корабельного медика, Михаила Корпана, за время эвакуации кораблю удалось вывезти более 4 тысяч человек, среди которых большинство пострадало от огнестрельных ранений, а многие беженцы были в критическом состоянии.
Во время проведения эвакуационной миссии «Константин Ольшанский» и ещё один корабль БДК-69 (проект 1171) подверглись нападению нескольких вооружённых катеров ВМС Абхазии. Командир «Ольшанского» принял решение идти на боковой курс и подготовить орудия к стрельбе, однако соседний корабль МДК-123 проекта 1232.2 «Зубр» пришёл на помощь и огнём из установки АК-630М потопил один из катеров, сумев отбросить силы противника.
22 марта 2011 года корабль прибыл в Ливию, где разгоралась гражданская война, для эвакуации граждан Украины. На борт были приняты 193 человека, из них 85 граждан Украины и 108 граждан 14 других стран мира. 4 апреля корабль прибыл на Мальту, где были высажены 79 человек. 11 апреля корабль прибыл в Севастополь, доставив туда граждан Украины и стран СНГ.
Во время аннексии Крыма Российской Федерацией, в ночь на 6 марта 2014 года оказался заблокированным вместе с ещё 6 боевыми кораблями ВМС Украины в заливе Донузлав, в результате затопления моряками Черноморского Флота ВМФ России нескольких списанных кораблей, в том числе большого противолодочного корабля «Очаков».
Статус с 2014 года
24 марта 2014 года «Константин Ольшанский» был захвачен российскими военнослужащими, на корабле поднят Андреевский флаг. По сообщению украинских СМИ, экипажем была выведена из строя двигательная установка и электронное оборудование.
В октябре 2014 года «Константин Ольшанский» переведён на стоянку в базу Черноморского флота в городе Севастополь.
В 2015 году представители России заявляла о готовности вернуть Украине «Константина Ольшанского» в числе прочих оставшихся в Крыму кораблей, называя условием этого достижение мира в Донбассе.
По данным на 2022 год, корабль украинской стороне возвращён не был, но и в состав Черноморского флота России официально не вводился.

## Командиры корабля
- капитан 2-го ранга Савченко Георгий Николаевич — 1996—1998 гг.;
- капитан 2-го ранга Гречухин Олег Валентинович — 1998—1999 гг.;
- капитан 1-го ранга Елисеев Сергей Станиславович— 1999—2001 гг.;
- капитан 2-го ранга Деренский Дмитрий Георгиевич — 2001—2005 гг.;
- капитан 2-го ранга Гладкий Роман Николаевич[укр.] — 2005—2009 гг.;
- капитан 2-го ранга Доскато Алексей Олегович[укр.];
- капитан 2-го ранга Марчишин Виктор Тимофеевич;
- капитан 2-го ранга Коваленко, Дмитрий Анатольевич

wikiname: ruwiki

in_language: ru

wikitext:
{{другие значения термина|Ольшанский|Ольшанский}}
{{Судно/Начало
| Название = Константин Ольшанский
| Оригинал названия = БДК-56
| Иллюстрация = KostiantynOl'shans'kyi2010Tendra.jpg
| Подпись = {{lang-uk|Костянтин Ольшанський}}
}}
{{Судно/Служба
| Класс и тип = [[большой десантный корабль]]
| Флаг = {{Флагификация|СССР|ВМС}} →
{{Флагификация|Украина|ВМС}}
| Порт приписки =
| Оператор = {{Флагификация|Украина|ВМС}}
| Изготовитель = Stocznіa Polnocna, [[Гданьск]]
| Дата заказа постройки корабля =
| Строительство начато =
| Спущен на воду = [[1985 год]]
| Эксплуатация с = [[1985 год]]
| Выведен =
| Статус = захвачен Российской Федерацией<ref>{{Cite web |url=http://vpk-news.ru/articles/30759 |title=Шаланды, полные шрапнели {{!}} Еженедельник «Военно-промышленный курьер» |access-date=2016-09-18 |archive-date=2017-11-04 |archive-url=https://web.archive.org/web/20171104115443/http://vpk-news.ru/articles/30759 |url-status=live }}</ref>
| Эмблема = [[Файл:(U402) К. Ольшанський.png|150px]]
}}
{{Судно/Характеристики
| Водоизмещение = 3526 т (стандартное)
3779 т (нормальное)
4016 т (полное)
| Длина = 112,59 [[Метр|м]]
| Ширина = 15 м
| Высота = 12 м
| Осадка = 3,7 м
| Бронирование =
| Двигатели = два дизельных двигателя 16ZV/40/48
| Мощность = 21 000 [[л.с.]]
| Движитель = 2 винта фиксированного шага
| Скорость = 18 [[Узел (единица измерения)|узлов]]
| Дальность плавания =
| Автономность плавания = 30 суток
| Экипаж = 97 человек
}}
{{Судно/Вооружение
| Навигационное вооружение = 2 × РЛС воздушных и надводных целей МР-212/201
| Радиолокационное вооружение = РЛС воздушных целей МР-302, АРЛС МР-103
| Радиоэлектронное вооружение = пассивные системы радиоэлектронной борьбы
| Тактическое ударное вооружение = 2 × 20 × 122-мм [[РСЗО]] «[[Град-М]]»
| Артиллерия = 2 × 57-мм [[АК-725]]
| Зенитная артиллерия =
| Противокорабельное вооружение =
| Противолодочное вооружение =
| Зенитное ракетное вооружение = 4 × ПЗРК «[[Стрела-2]]»
| Минно-торпедное вооружение = 90 мин
| Авиационная группа =
}}
{{Судно/Конец
}}

'''«Константин Ольшанский»''' ({{lang-uk|Костянтин Ольшанський}}), ранее '''БДК-56''' — [[Большие десантные корабли проекта 775|большой десантный корабль проекта 775]]. Является многопалубным, плоскодонным [[Десантный корабль|десантным кораблём]] внутренней морской зоны с [[полубак]]ом и расширенной кормовой надстройкой.

Назван в честь [[Герой Советского Союза|Героя Советского Союза]] [[Ольшанский, Константин Фёдорович|Константина Ольшанского]], командира [[Десант Ольшанского|отряда из 68 десантников]], освобождавших город [[Николаев (Николаевская область)|Николаев]] от немецко-фашистских захватчиков.

== История службы ==
Заложен и построен в 1985 году на [[Польская Народная Республика|польской]] верфи «[[Северная верфь (Гданьск)|Северная верфь]]» в [[Гданьск]]е.

Вошёл в состав [[39-я дивизия морских десантных сил|39-й дивизий морских десантных сил]] с базированием на [[Донузлав]].

С 1985 по 1996 годы входил в состав [[Черноморский флот ВМФ СССР|Черноморского флота СССР]], выполнял задания по отработке высадки десанта и нёс службу в [[Средиземное море|Средиземном море]].

[[Файл:Ольшанский.jpg|240px|мини|слева]]
В конце 1993 — начале 1994 годов принимал участие вместе с другими кораблями бывшего Черноморского флота СССР по эвакуации [[Беженцы|беженцев]] из зоны [[Грузино-абхазский конфликт|грузино-абхазского конфликта]]. По словам корабельного медика, Михаила Корпана, за время эвакуации кораблю удалось вывезти более 4 тысяч человек, среди которых большинство пострадало от [[Огнестрельное ранение|огнестрельных ранений]], а многие беженцы были в критическом состоянии.

Во время проведения эвакуационной миссии «Константин Ольшанский» и ещё один корабль БДК-69 ([[Большие десантные корабли проекта 1171|проект 1171]]) подверглись нападению нескольких вооружённых катеров [[ВМС Абхазии]]. Командир «Ольшанского» принял решение идти на боковой курс и подготовить орудия к стрельбе, однако соседний корабль МДК-123 [[Малые десантные корабли на воздушной подушке проекта 12322|проекта 1232.2 «Зубр»]] пришёл на помощь и огнём из установки [[АК-630М]] потопил один из катеров, сумев отбросить силы противника.

22 марта 2011 года корабль прибыл в [[Ливия|Ливию]], где [[Гражданская война в Ливии|разгоралась гражданская война]], для эвакуации граждан Украины. На борт были приняты 193 человека, из них 85 граждан Украины и 108 граждан 14 других стран мира. 4 апреля корабль прибыл на [[Мальта|Мальту]], где были высажены 79 человек. 11 апреля корабль прибыл в [[Севастополь]], доставив туда граждан Украины и стран [[СНГ]]<ref>{{cite web |url=http://podrobnosti.ua/podrobnosti/2011/03/24/760118.html |title=«Десантный корабль „Костянтин Ольшанський“ движется к берегам Ливии» |author= |date=2011-03-24 |work=podrobnosti.ua |publisher= |access-date=2016-02-24 |lang=uk |description= |url-status=live |archive-url=https://web.archive.org/web/20110912023827/http://podrobnosti.ua/podrobnosti/2011/03/24/760118.html |archive-date=2011-09-12 }}</ref><ref>{{cite web |url=http://www.kmu.gov.ua/control/uk/publish/article?art_id=244181041&cat_id=243311332 |title=«„Костянтин Ольшанський“ зі 193 пасажирами на борту залишив акваторію міжнародного лівійського порту Тріполі» |author=Прес-служба Мінiстерства оборони |date=2011-04-05 |publisher=Единий веб-портал органів виконавчої влади України |access-date=2016-02-24 |lang=uk |description= |url-status=live |archive-url=https://web.archive.org/web/20160303102300/http://www.kmu.gov.ua/control/uk/publish/article?art_id=244181041&cat_id=243311332 |archive-date=2016-03-03 }}</ref><ref>{{cite web |url=http://ua.korrespondent.net/ukraine/1204540-korabel-kostyantin-olshanskij-vzyav-kurs-na-sevastopol |title=«Корабель Костянтин Ольшанський взяв курс на Севастополь» |author= |date=2011-04-06 |work=«Корреспондент» |access-date=2016-02-24 |lang=uk |description= |url-status=live |archive-url=https://web.archive.org/web/20110408030901/http://ua.korrespondent.net/ukraine/1204540-korabel-kostyantin-olshanskij-vzyav-kurs-na-sevastopol |archive-date=2011-04-08 }}</ref>.

Во время [[Аннексия Крыма Российской Федерацией|аннексии Крыма Российской Федерацией]], в ночь на 6 марта 2014 года оказался [[Блокада украинского флота в Донузлаве|заблокированным вместе с ещё 6 боевыми кораблями ВМС Украины в заливе Донузлав]], в результате затопления моряками Черноморского Флота ВМФ России нескольких списанных кораблей, в том числе [[Очаков (большой противолодочный корабль)|большого противолодочного корабля «Очаков»]].

; Статус с 2014 года
24 марта 2014 года «Константин Ольшанский» был захвачен российскими военнослужащими, на корабле поднят [[Андреевский флаг]]<ref>{{cite web |url=http://www.forbes.ru/sobytiya-photogallery/vlast/253083-pod-andreevskim-flagom-kak-ukraina-ostalas-bez-korablei/photo/10 |title=«Под Андреевским флагом: как Украина осталась без кораблей» |subtitle=Большой десантный корабль «Константин Ольшанский» (U402) |author=Александр Леонов |quote=На фото: украинские военнослужащие покидают БДК «Константин Ольшанский» |date=2014-03-28 |work=[[Forbes.ru]] |access-date=2016-02-24 |description= |url-status=live |archive-url=https://web.archive.org/web/20150926162710/http://www.forbes.ru/sobytiya-photogallery/vlast/253083-pod-andreevskim-flagom-kak-ukraina-ostalas-bez-korablei/photo/10 |archive-date=2015-09-26 }}</ref>. По сообщению украинских СМИ, экипажем была выведена из строя [[двигательная установка]] и электронное оборудование<ref>{{cite web |url=http://www.segodnya.ua/regions/krym/vtoroy-razdel-chernomorskogo-flota-ukraina-sohranila-10-korabley-iz-61-505582.html |title=«Второй „раздел“ Черноморского флота: Украина сохранила 10 кораблей из 61 (фото)» |author=Керменчикли Арсен, Львовски Майк |coauthors= |date=2014-03-26 |work=Сегодня.ua |access-date=2016-02-24 |description= |url-status=live |archive-url=https://web.archive.org/web/20160304113140/http://www.segodnya.ua/regions/krym/vtoroy-razdel-chernomorskogo-flota-ukraina-sohranila-10-korabley-iz-61-505582.html |archive-date=2016-03-04 }}</ref>.

В октябре 2014 года «Константин Ольшанский» переведён на стоянку в базу [[Черноморский флот ВМФ России|Черноморского флота]] в городе [[Севастополь]]{{sfn|Дмитрий Болтенков|2016|с=}}.

В 2015 году представители России заявляла о готовности вернуть Украине «Константина Ольшанского» в числе прочих оставшихся в Крыму кораблей, называя условием этого достижение [[Война в Донбассе (2014—2022)|мира в Донбассе]]<ref>{{cite web |url=http://www.militarynews.ru/Story.asp?rid=1&nid=381960 |title=Киев надеется на возвращение военных кораблей, оставшихся в Крыму |author= |date=2015-07-05 |website=Interfax.ru |publisher=Интерфакс-АВН |access-date=2017-03-01 |archive-date=2017-02-28 |archive-url=https://web.archive.org/web/20170228134048/http://www.militarynews.ru/Story.asp?rid=1&nid=381960 |url-status=live }}</ref><ref>{{cite web |url=http://www.rbc.ru/politics/01/07/2015/5593fa089a7947bff46a5415 |title=Россия назвала условия возврата Украине оставшихся в Крыму кораблей |author=Жанель Куандыкова |date=2015-07-01 |website=rbc.ru |publisher=[[РБК]] |access-date=2017-03-01 |archive-date=2017-02-03 |archive-url=https://web.archive.org/web/20170203082315/http://www.rbc.ru/politics/01/07/2015/5593fa089a7947bff46a5415 |url-status=live }}</ref>.

По данным на 2022 год, корабль украинской стороне возвращён не был, но и в состав [[Черноморский флот ВМФ России|Черноморского флота России]] официально не вводился<ref>{{Cite web|lang=ru|url=https://crimea.ria.ru/20210803/Ukrainskiy-korabl-v-sostave-Chernomorskogo-flota-nazvali-feykom-1119871140.html|title=Украинский корабль в составе Черноморского флота назвали фейком|website=РИА Новости Крым|date=2021-08-03:18:02|access-date=2022-06-28}}</ref>.

== Командиры корабля ==
* [[капитан 2-го ранга]] Савченко Георгий Николаевич — 1996—1998 гг.;
* капитан 2-го ранга Гречухин Олег Валентинович — 1998—1999 гг.;
* [[капитан 1-го ранга]] [[Елисеев, Сергей Станиславович|Елисеев Сергей Станиславович]]— 1999—2001 гг.;
* капитан 2-го ранга [[Деренский, Дмитрий Георгиевич|Деренский Дмитрий Георгиевич]] — 2001—2005 гг.;
* капитан 2-го ранга {{iw|Гладкий Роман Миколайович|Гладкий Роман Николаевич|uk|Гладкий Роман Миколайович}} — 2005—2009 гг.;
* капитан 2-го ранга {{iw|Доскато Олексій Олегович|Доскато Алексей Олегович|uk|Доскато Олексій Олегович}};
* капитан 2-го ранга Марчишин Виктор Тимофеевич;
* капитан 2-го ранга [[Коваленко, Дмитрий Анатольевич (капитан 2-го ранга)|Коваленко, Дмитрий Анатольевич]]

== Примечания ==
{{примечания}}

== Литература ==
* {{статья |автор=Дмитрий Болтенков |заглавие=Украина делает ставку на катера во флоте и на волонтёров в его строительстве |ссылка=http://vpk-news.ru/articles/30759 |язык=рус. |издание=Военно-промышленный курьер |тип=Газета |место=М. |издательство=«ВПК-Медиа» |год=2016 |месяц=мая |число=25 |выпуск=634 |номер=19 |access-date=2016-09-19 |ref=Дмитрий Болтенков |archive-url= |archive-date=}}

== Ссылки ==
* [https://web.archive.org/web/20120723071210/http://mil.in.ua/desantni-korabli/u-402-velykyy-desantnyy-korabel-kostyantyn-olshanskyy U-402 Великий десантний корабель «Костянтин Ольшанський»]{{ref-uk}}
* [http://flot.sevastopol.info/ship/desant/konst_olshan.htm Большой десантный корабль «Константин Ольшанский»]{{ref-ru}}

[[Категория:Десантные корабли Украины]]
[[Категория:Десантные корабли СССР и России]]
[[Категория:Большие десантные корабли проекта 775]]
[[Категория:Плоскодонные суда]]
[[Категория:Крымская военно-морская база]]
[[Категория:Корабли, захваченные Россией во время российско-украинской войны]]
[[Категория:Большие десантные корабли Черноморского флота ВМФ СССР]]

title: СССР → · Украина

Назван в честь: Константин Фёдорович Ольшанский

Класс и тип судна: большой десантный корабль

Оператор: Украина

Изготовитель: Stocznіa Polnocna, Гданьск

Статус: захвачен Российской Федерацией

title: Основные характеристики

Водоизмещение: 3526 т (стандартное) · 3779 т (нормальное) · 4016 т (полное)

Двигатели: два дизельных двигателя 16ZV/40/48

Движитель: 2 винта фиксированного шага

Скорость хода: 18 узлов

Автономность плавания: 30 суток

Экипаж: 97 человек

title: Вооружение

Радиолокационное вооружение: РЛС воздушных целей МР-302, АРЛС МР-103

Тактическое ударное вооружение: 2 × 20 × 122-мм РСЗО «Град-М»

Ракетное вооружение: 4 × ПЗРК «Стрела-2»

Минно-торпедное вооружение: 90 мин


text:
# Andrea Ross
Andrea Christine Ross (Dover, New Hampshire, Estados Unidos, 8 de abril de 1991), é uma cantora e atriz norte-americana. Começou sua carreira musical com 8 anos. Aos 13 foi descoberta pelo produtor Andrew Lloyd Webber, que decidiu produzir seu CD de estréia, intitulado Moon River (2007).
Andrea é filha do engenheiro William Ross e da contabilista Paula Manousos Ross. Aos 3 anos de idade, demonstrou seu talento musical recitando o alfabeto em estilo de ópera. Sua carreira dramatúrgica começou aos 4 anos, em peças teatrais locais. Aos 10 anos sua família decidiu levá-la a Boston, Massachussets, para uma audição teatral profissional. A partir daí, Andrea começou a chamar a atenção da mídia local.
Em 23 de maio de 2005, com 14 anos, Andrea tornou-se a pessoa mais jovem a receber o Prêmio Elliot Norton de melhor atriz. Terry Byrne, crítico de teatro do jornal Boston Herald, comentou:
| “ | Presença de palco é a qualidade indispensável que atores têm de ter para atrair a atenção da platéia, antes mesmo de a fala começar. [...] Combine isso com talento artístico considerável, uma voz magnífica e um forte senso de foco, e a qualidade torna-se inegável. | ” |

Andrea faz parte da organização profissional Actors' Equity desde 2006. Em agosto do mesmo ano, Andrea interpretou Gabriella Montez, a protagonista do filme High School Musical, quando o longa-metragem ainda era um musical de teatro. No cinema, o papel coube à também cantora e atriz filipino-americana Vanessa Hudgens.

wikiname: ptwiki

title: Andrea Ross

in_language: pt

wikitext:
{{Sem fontes|data=outubro de 2020}}
{{Info/Música/artista
|nome               = Andrea Ross
|imagem             = [[Imagem:Andrea Ross-ALW-Nigel Wright-studio.jpg|250px]]
|imagem_legenda     = A cantora em estúdio
|fundo              = cantor_solo
|Nome Completo      = Andrea Christine Ross
|origem             = [[Dover]], [[New Hampshire]]
|país               = {{USA}}
|nascimento         = {{dni|8|04|1991}}
|atividade          = [[1999]] — atualidade
|gravadora          = [[Universal Music]]
}}

'''Andrea Christine Ross''' ([[Dover]], [[New Hampshire]], [[Estados Unidos]], [[8 de abril]] de [[1991]]), é uma [[cantor]]a e [[Ator|atriz]] [[Estados Unidos|norte-americana]]. Começou sua carreira musical com 8 anos. Aos 13 foi descoberta pelo produtor Andrew Lloyd Webber, que decidiu produzir seu CD de estréia, intitulado ''[[Moon River (2007)]]''.

Andrea é filha do [[Engenharia|engenheiro]] William Ross e da [[Contabilidade|contabilista]] Paula Manousos Ross. Aos 3 anos de idade, demonstrou seu talento musical recitando o [[alfabeto]] em estilo de [[ópera]]. Sua carreira [[Dramaturgia|dramatúrgica]] começou aos 4 anos, em peças teatrais locais. Aos 10 anos sua família decidiu levá-la a [[Boston]], [[Massachusetts|Massachussets]], para uma audição teatral profissional. A partir daí, Andrea começou a chamar a atenção da [[mídia]] local.

Em [[23 de maio]] de [[2005]], com 14 anos, Andrea tornou-se a pessoa mais jovem a receber o Prêmio Elliot Norton de melhor atriz. Terry Byrne, crítico de [[teatro]] do jornal ''Boston Herald'', comentou:

{{quote1|Presença de palco é a qualidade indispensável que atores têm de ter para atrair a atenção da platéia, antes mesmo de a fala começar. [...] Combine isso com talento artístico considerável, uma voz magnífica e um forte senso de foco, e a qualidade torna-se inegável.}}

Andrea faz parte da organização profissional Actors' Equity desde [[2006]]. Em agosto do mesmo ano, Andrea interpretou [[Gabriella Montez]], a protagonista do filme [[High School Musical]], quando o longa-metragem ainda era um musical de teatro. No cinema, o papel coube à também cantora e atriz [[Filipinas|filipino]]-[[Estados Unidos|americana]] [[Vanessa Hudgens]].

==Ligações externas==

* {{link|en|http://www.andreaross.com|Site oficial}}
* {{imdb nome|id=1797727}}
* [http://www.broadwayworld.com/bios/viewstar.cfm?starid=797 Biografia de Andrea Ross] no site BroadwayWorld

{{Esboço-músico}}

[[Categoria:Cantores dos Estados Unidos|Ross, Andrea]]
[[Categoria:Naturais de Dover (Nova Hampshire)]]

title: Informações gerais

Nome completo: Andrea Christine Ross

Nascimento: 8 de abril de 1991 (33 anos)

Origem: Dover, New Hampshire

País: Estados Unidos

Período em atividade: 1999 — atualidade

Gravadora(s): Universal Music


text:
# Пшесека (Нижньосілезьке воєводство)
Пшесека (пол. Przesieka) — село в Польщі, у гміні Подґужин Єленьоґурського повіту Нижньосілезького воєводства.
Населення — 502 особи (2011).
У 1975-1998 роках село належало до Єленьоґурського воєводства.

## Демографія
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року:
|          | Загалом | Допрацездатний вік | Працездатний вік | Постпрацездатний вік |
| -------- | ------- | ------------------ | ---------------- | -------------------- |
| Чоловіки | 243     | 34                 | 179              | 30                   |
| Жінки    | 259     | 27                 | 160              | 72                   |
| Разом    | 502     | 61                 | 339              | 102                  |

wikiname: ukwiki

title: Пшесека (Нижньосілезьке воєводство)

in_language: uk

wikitext:
{{НП
|країна             = [[Польща]]
|статус             = село
|українська назва   = Пшесека
|оригінальна назва  = {{lang-pl|Przesieka}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     = Hain-Kirche-1.jpg
|опис зображення    =  <!--Kaplica w Przesiece-->
|вид регіону = Воєводство
|регіон      = Нижньосілезьке воєводство
|вид району  = Повіт
|район       = [[Єленьоґурський повіт]]
|вид общини  = Гміна
|община      = Подґужин (гміна){{!}}Подґужин
|внутрішній поділ   =
|перша згадка       =
|попередні назви    =
|площа              =
|висота центру НП     = 480-700
|клімат               =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          = 502
|рік перепису       = 2011{{R|nsp}}
|густота населення  =
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = +1
|DST                    = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
|телефонний код         = (+48) 75
|поштовий індекс        = 58-563
|автомобільний код      = DJE
|вид ідентифікатора     = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0192117
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Пшесека''' ({{lang-pl|Przesieka}}) — село в Польщі, у [[Подґужин (гміна)|гміні Подґужин]] [[Єленьоґурський повіт|Єленьоґурського повіту]] [[Нижньосілезьке воєводство|Нижньосілезького воєводства]].
Населення — {{formatnum:502}} {{МНОЖИНА:502|особа|особи|осіб}} (2011{{R|nsp}}).

[[Адміністративний поділ Польщі (1975–1998)|У 1975-1998 роках]] село належало до [[Єленьоґурське воєводство|Єленьоґурського воєводства]].

== Демографія ==
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року{{R|nsp|age}}:
{{ПолДемСтруктура
|Чол=243 |ЧолПре=34 |ЧолПрац=179 |ЧолПост=30
|Жін=259 |ЖінПре=27 |ЖінПрац=160 |ЖінПост=72
|Разом=502 |РазомПре=61 |РазомПрац=339 |РазомПост=102
}}

== Примітки ==
{{commonscat-inline|Przesieka, Lower Silesian Voivodeship}}
{{reflist|refs=<ref name=nsp>{{cite web |url={{Pl-census2011-econ-groups-url}}
 |title=Ludność w miejscowościach statystycznych według ekonomicznych grup wieku. Stan w dniu 31.03.2011 r.
 |trans-title=Населення статистичних місцевостей за економічними групами віку. Стан на 31.03.2011
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]] |date= |accessdate=12 серпня 2018}}</ref>
<ref name=age>Згідно з методологією GUS працездатний вік для чоловіків становить 18-64 років, для жінок — 18-59 років {{cite web
 |url=http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 |title=Pojęcia stosowane w statystyce publicznej
 |trans-title=Терміни, які використовуються в публічній статистиці
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]]
 |date=
 |accessdate=14 серпня 2018
 |archive-date=20 вересня 2018
 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180920122727/http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 }}</ref>}}.
{{Портал|Польща}}

{{Гміна Подґужин}}

[[Категорія:Села Єленьоґурського повіту]]

title: Країна

Країна: Польща

Воєводство: Нижньосілезьке воєводство

Повіт: Єленьоґурський повіт

Гміна: Подґужин

Часовий пояс: UTC+1, влітку UTC+2

Автомобільний код: DJE

OSM: ↑2945128 ·R (Ґміна Подґужин)


text:
# Lourenço Rodrigues de Andrade
Lourenço Rodrigues de Andrade (Desterro, 2 de agosto de 1767 — Rio de Janeiro, 18 de abril de 1844) foi um sacerdote católico e político brasileiro.

## Vida
Natural da freguesia de Nossa Senhora das Necessidades de Santo Antônio de Lisboa, Desterro, atualmente Florianópolis, filho de Lourenço Rodrigues de Andrade e de Ana Francisca de Jesus.

## Carreira
Após a ordenação foi vigário encomendado de sua freguesia natal, em 1783. Liderança política, manifestou-se contrário à extinção dos teares domésticos, passando a vestir-se somente com roupas tecidas nos mesmos.
Representou Santa Catarina nas Cortes de Lisboa. Foi um dos últimos deputados brasileiros a retornar de Lisboa. Desembarcou em Desterro em 26 de julho de 1823.
Foi eleito senador do Império do Brasil, de 5 de maio de 1826 até morrer em 1844, pois na época o cargo era vitalício.
A atuação parlamentar do padre não teve reflexo algum na política catarinense. O renomado historiador catarinense Oswaldo Rodrigues Cabral o denomina o maior cara-de-pau nascido em Nossa Senhora das Necessidades de Santo Antônio da Ilha de Santa Catarina.

title: Lourenço Rodrigues de Andrade

wikitext:
{{Mais notas|data=novembro de 2022}}
{{Info/Biografia
|nome            =Lourenço Rodrigues de Andrade
|data_nascimento ={{dni|2|8|1767|si}}
|local_nascimento=[[Florianópolis|Desterro]]
|data_morte      ={{nowrap|{{morte|18|4|1844|2|8|1767}}}}
|local_morte     =[[Rio de Janeiro]]
|nacionalidade   ={{BRAn|o}}
|ocupação        =[[político]]
}}
'''Lourenço Rodrigues de Andrade''' ([[Florianópolis|Desterro]], {{dtlink|2|8|1767}} — [[Rio de Janeiro]], {{dtlink|18|4|1844}}) foi um [[sacerdote]] [[católico]] e [[político]] [[brasil]]eiro.

==Vida==
Natural da freguesia de [[Santo Antônio de Lisboa (Florianópolis)|Nossa Senhora das Necessidades de Santo Antônio de Lisboa]], Desterro, atualmente [[Florianópolis]], filho de Lourenço Rodrigues de Andrade e de Ana Francisca de Jesus.

==Carreira==
Após a [[Ordenação religiosa|ordenação]] foi [[vigário encomendado]] de sua freguesia natal, em 1783. Liderança política, manifestou-se contrário à extinção dos teares domésticos, passando a vestir-se somente com roupas tecidas nos mesmos.

Representou Santa Catarina nas [[Revolução Liberal do Porto#Consequências|Cortes de Lisboa]]. Foi um dos últimos deputados brasileiros a retornar de Lisboa. Desembarcou em Desterro em 26 de julho de 1823.<ref>{{Harvnb|Cabral|2004|p=144}}</ref>

Foi eleito [[Senado Federal do Brasil|senador]] do [[Brasil Império|Império do Brasil]], de 5 de maio de 1826 até morrer em 1844, pois na época o cargo era vitalício.

A atuação parlamentar do padre não teve reflexo algum na política catarinense. O renomado historiador catarinense [[Oswaldo Rodrigues Cabral]] o denomina ''o maior cara-de-pau nascido em Nossa Senhora das Necessidades de Santo Antônio da Ilha de Santa Catarina''.<ref>{{Harvnb|Cabral|2004|p=267}}</ref>

==Ver também==
*[[Deputados brasileiros às Cortes de Lisboa]]

{{Referências}}

==Bibliografia==
* {{citar livro|último=Cabral|primeiro=Oswaldo Rodrigues|autorlink=Oswaldo Rodrigues Cabral|título=A História da Política em Santa Catarina Durante o Império|editora=UFSC|local=Florianópolis|ano=2004|volume=I|ref=harv}}; Edição em 4 volumes, organizada por Sara Regina Poyares dos Reis
*[[Walter Piazza|Piazza, Walter]]: ''Dicionário Político Catarinense''. Florianópolis : Assembleia Legislativa do Estado de Santa Catarina, 1985

{{Senadores do Brasil por Santa Catarina}}
{{Esboço-políticasc}}

{{Controle de autoridade}}

{{DEFAULTSORT:Lourenco Rodrigues Andrade}}
[[Categoria:Senadores do Império do Brasil por Santa Catarina]]
[[Categoria:Padres católicos do Brasil]]
[[Categoria:Naturais de Florianópolis]]

title: Lourenço Rodrigues de Andrade

Nascimento: 2 de agosto de 1767 · Desterro

Morte: 18 de abril de 1844 (76 anos) · Rio de Janeiro

Nacionalidade: brasileiro

Ocupação: político


text:
# George J. Henderson
George J. Henderson, aussi connu sous le nom de plume P. Hoinix (mort en 1911), est un éditeur et idéolinguiste britannique.

## Biographie
Initialement éditeur en Angleterre, plus précisément à Londres, George J. Henderson commence à s'intéresser très tôt au problème de la langue internationale. À cette époque, le déclin du latin comme langue de communication internationale rend en effet difficiles les échanges entre scientifiques et intellectuels de plusieurs pays, chacun s'exprimant de plus en plus dans l'une des nombreuses langues nationales européennes. Pour surmonter ces obstacles, et alors que l'anglais ne s'est pas encore imposé comme langue internationale, de nombreux lettrés cherchent à concevoir une langue universelle qui, si elle était apprise de tous, rendrait la communication internationale plus facile. Au départ sceptique quant à la possibilité qu'une telle langue soit adoptée en pratique, Henderson est surpris de constater le succès du volapük, la langue construite mise au point en 1879 par le prêtre allemand Johann Martin Schleyer, et à laquelle il trouve pourtant de nombreux défauts. Ceci le conduit à s'investir à son tour dans l'interlinguistique, en proposant plusieurs projets indépendants les uns des autres, faisant preuve, selon Louis Couturat et Léopold Leau, d'un « désintéressement et [d']un détachement assez rare, subordonnant ses projets personnels au succès de l'idée ».
C'est ainsi qu'en 1888, Henderson présente la lingua, un projet de langue internationale combinant un vocabulaire dérivé du lexique latin, qu'il considère comme relativement reconnaissable par les locuteurs de tous pays du fait de ses descendants dans de nombreuses langues, avec une grammaire qui se veut simple et rationnelle,. Conscient des faiblesses de son projet, il le retravaille dès 1890 pour finalement présenter en 1901 le latinesce, un « anglais latinisé » fondé sur les mêmes principes que la lingua, mais avec une grammaire beaucoup plus simple et un vocabulaire directement emprunté du latin, de sorte qu'un dictionnaire latin soit théoriquement suffisant pour reconstituer le vocabulaire du latinesce,. Entretemps, Henderson a également présenté la langue facile (1889), un français régularisé et simplifié, et, sous le pseudonyme de P. Hoinix (c'est-à-dire phœnix, « phénix »), l'anglo-franca (1889), qui mêle une grammaire anglaise simplifiée et un vocabulaire quasi-exclusivement français, à l'exception de 130 « particules » (articles, adverbes simples, pronoms, prépositions et conjonctions) issues de l'anglais,.
En parallèle, Henderson propose une autre approche : selon lui, le problème de la langue internationale peut très bien être résolu en ressuscitant le latin médiéval et en l'adaptant aux besoins modernes, c'est-à-dire en conservant la grammaire latine tout en l'associant à une syntaxe moderne, en latinisant les mots internationaux et en préférant un style fluide et dynamique aux rigides conventions cicéroniennes. Pour promouvoir cette idée, il crée en 1890 le journal Phœnix seu Nuntius latinus internationalis, linguæ latinæ ad usu hodiernos adhibendæ sicut documentum editus (« Le Phénix, ou Messager latin international, de la langue latine appliquée aux usages d'aujourd'hui, publié d'après document »), où il propose la création d'une Societas linguam universalem, scientiarum ac negotiorum ancillam, fundantium internationalis (« Société internationale pour une langue universelle auxiliaire à destination des sciences et du commerce »). Le latin proposé par Henderson, doté de néologismes comme unio postalis (« union postale »), naves vaporariæ (« bateaux à vapeur ») ou encore ferreæ viæ ordines (« trains »), est utilisé dans la rédaction de contenu humoristique et de publicités, mais cette tentative prend fin en 1892 avec la disparition du Phœnix, sans que la « Société internationale » voulue par Henderson n'ait pu voir le jour.
Malgré ses échecs, Henderson continue à se préoccuper de la question de la langue internationale : il s'intéresse ainsi à l'espéranto, qu'il considère en 1902 comme le meilleur projet proposé jusqu'ici, et édite dans cette langue une brochure ainsi que des « clefs (eo) », petits feuillets explicatifs sur l'espéranto insérés dans ses publications. Il collabore également avec la Délégation pour l'adoption d'une langue auxiliaire internationale, un comité d'experts chargés de comparer les différentes propositions de langue internationale afin d'en sélectionner le meilleur, sous la férule de Louis Couturat et Léopold Leau (dont Henderson traduit par ailleurs en anglais l'ouvrage Histoire de la langue universelle, sous le titre de Plea for an international language).
Henderson meurt en 1911 après avoir inspiré d'autres projets comme le nov latin de Daniele Rosa et surtout le latino sine flexione de Giuseppe Peano, autre simplification du latin qui connaîtra un plus grand succès.

wikiname: frwiki

title: George J. Henderson

in_language: fr

wikitext:
{{Infobox Biographie2|charte=linguiste}}
'''George J. Henderson''', aussi connu sous le [[nom de plume]] '''P. Hoinix''' (mort en {{date de décès|1911}}), est un [[éditeur (métier)|éditeur]] et [[idéolinguiste]] [[Grande-Bretagne|britannique]].

== Biographie ==
Initialement éditeur en [[Angleterre]]{{sfn|Bleier|Kökény|1933|p=344}}, plus précisément à [[Londres]]{{sfn|Becker|2010|p=3}}, George J. Henderson commence à s'intéresser très tôt au problème de la [[langue auxiliaire internationale|langue internationale]]{{sfn|Couturat|Leau|1903|p=380}}. À cette époque, le déclin du [[latin]] comme langue de communication internationale rend en effet difficiles les échanges entre scientifiques et intellectuels de plusieurs pays, chacun s'exprimant de plus en plus dans l'une des nombreuses langues nationales européennes{{sfn|Hay|2009|loc={{paragr.}}45}}. Pour surmonter ces obstacles, et alors que l'anglais ne s'est pas encore imposé comme langue internationale, de nombreux lettrés cherchent à concevoir une langue universelle qui, si elle était apprise de tous, rendrait la communication internationale plus facile{{sfn|Hay|2009|loc={{paragr.}}46}}. Au départ sceptique quant à la possibilité qu'une telle langue soit adoptée en pratique, Henderson est surpris de constater le succès du [[volapük]], la [[langue construite]] mise au point en 1879 par le prêtre allemand [[Johann Martin Schleyer]], et à laquelle il trouve pourtant de nombreux défauts{{sfn|Couturat|Leau|1903|p=380-381}}. Ceci le conduit à s'investir à son tour dans l'[[interlinguistique]], en proposant plusieurs projets indépendants les uns des autres, faisant preuve, selon [[Louis Couturat]] et [[Léopold Leau]], d'un {{citation|désintéressement et [d']un détachement assez rare, subordonnant ses projets personnels au succès de l'''idée''}}{{sfn|Couturat|Leau|1903|p=517}}.

C'est ainsi qu'en 1888, Henderson présente la ''{{lang|la|lingua}}'', un projet de langue internationale combinant un vocabulaire dérivé du lexique latin, qu'il considère comme relativement reconnaissable par les locuteurs de tous pays du fait de ses descendants dans de nombreuses langues, avec une grammaire qui se veut simple et rationnelle{{Note|groupe=Note|Exemples de ''{{lang|la|lingua}}'' : {{traduction|langue=la|il dic-tum sic, il vol-véni-num|il a dit qu'il viendrait}} ; {{traduction|langue=la|a viro potes-impera-nu a exercitu|un homme capable de commander une armée}}{{sfn|Couturat|Leau|1903|p=385}}.}}{{,}}{{sfn|Couturat|Leau|1903|p=381}}. Conscient des faiblesses de son projet, il le retravaille dès 1890{{sfn|Couturat|Leau|1903|p=389}} pour finalement présenter en 1901 le ''[[latinesce]]'', un {{citation|anglais latinisé}} fondé sur les mêmes principes que la ''{{lang|la|lingua}}'', mais avec une grammaire beaucoup plus simple et un vocabulaire directement emprunté du latin, de sorte qu'un dictionnaire latin soit théoriquement suffisant pour reconstituer le vocabulaire du latinesce{{Note|groupe=Note|Exemples de latinesce : {{traduction|langue=it|habe me satis claré explicate iste methode ?|ai-je expliqué cette méthode avec suffisamment de clarté ?}} ; {{traduction|langue=it|Notre patre qui esse in cœle, sanctificate esse tue nomine|Notre Père qui es aux cieux, que ton nom soit sanctifié}}{{sfn|Couturat|Leau|1903|p=391}}.}}{{,}}{{sfn|Couturat|Leau|1903|p=390-391}}. Entretemps, Henderson a également présenté la ''langue facile'' (1889), un français régularisé et simplifié{{sfn|Couturat|Leau|1903|p=400}}, et, sous le pseudonyme de ''P. Hoinix'' (c'est-à-dire ''{{lang|en|phœnix}}'', « [[phénix]] »), l'''[[anglo-franca]]'' (1889){{sfn|Couturat|Leau|1903|p=393}}, qui mêle une grammaire anglaise simplifiée et un vocabulaire quasi-exclusivement français{{sfn|Couturat|Leau|1903|p=394}}, à l'exception de {{unité|130|{{citation|particules}}}} (articles, adverbes simples, pronoms, prépositions et conjonctions) issues de l'anglais{{Note|groupe=Note|Exemple d'anglo-franca : {{traduction|langue=en|un pouv to demand, if more soon than to have recours to an artificiel langue, it would not be preferable to adopt as international langue some un Europeen idiome|on pourrait se demander si, plutôt que d'avoir recours à une langue artificielle, il ne serait pas préférable d'adopter comme langue internationale quelque idiome européen}}{{sfn|Couturat|Leau|1903|p=398}}.}}{{,}}{{sfn|Couturat|Leau|1903|p=397}}.

En parallèle, Henderson propose une autre approche : selon lui, le problème de la langue internationale peut très bien être résolu en ressuscitant le [[latin médiéval]] et en l'adaptant aux besoins modernes, c'est-à-dire en conservant la grammaire latine tout en l'associant à une syntaxe moderne, en latinisant les mots internationaux et en préférant un style fluide et dynamique aux rigides conventions [[cicéron]]iennes{{sfn|Couturat|Leau|1903|p=518}}. Pour promouvoir cette idée, il crée en 1890 le journal {{traduction|langue=la|Phœnix seu Nuntius latinus internationalis, linguæ latinæ ad usu hodiernos adhibendæ sicut documentum editus|Le Phénix, ou Messager latin international, de la langue latine appliquée aux usages d'aujourd'hui, publié d'après document}}, où il propose la création d'une {{traduction|langue=la|Societas linguam universalem, scientiarum ac negotiorum ancillam, fundantium internationalis|Société internationale pour une langue universelle auxiliaire à destination des sciences et du commerce}}{{sfn|Couturat|Leau|1903|p=517}}. Le latin proposé par Henderson, doté de néologismes comme {{traduction|langue=la|unio postalis|union postale}}, {{traduction|langue=la|naves vaporariæ|bateaux à vapeur}} ou encore {{traduction|langue=la|ferreæ viæ ordines|trains}}{{sfn|Couturat|Leau|1903|p=518}}, est utilisé dans la rédaction de contenu humoristique et de publicités{{sfn|Couturat|Leau|1903|p=519}}, mais cette tentative prend fin en 1892 avec la disparition du ''{{lang|la|Phœnix}}''{{sfn|Bleier|Kökény|1933|p=344}}, sans que la « Société internationale » voulue par Henderson n'ait pu voir le jour{{sfn|Couturat|Leau|1903|p=519}}.

Malgré ses échecs, Henderson continue à se préoccuper de la question de la langue internationale : il s'intéresse ainsi à l'[[espéranto]], qu'il considère en 1902 comme le meilleur projet proposé jusqu'ici{{sfn|Couturat|Leau|1903|p=330}}, et édite dans cette langue une brochure ainsi que des « {{lien|langue=eo|trad=Ŝlosiloj|fr=Clef d'espéranto|texte=clefs}} », petits feuillets explicatifs sur l'espéranto insérés dans ses publications{{sfn|Bleier|Kökény|1933|p=344}}. Il collabore également avec la [[Délégation pour l'adoption d'une langue auxiliaire internationale]]{{sfn|Couturat|Leau|1903|p=400}}, un comité d'experts chargés de comparer les différentes propositions de langue internationale afin d'en sélectionner le meilleur, sous la férule de [[Louis Couturat]] et [[Léopold Leau]]{{sfn|Hay|2009|loc={{paragr.}}47}} (dont Henderson traduit par ailleurs en anglais l'ouvrage ''Histoire de la langue universelle'', sous le titre de ''{{lang|en|Plea for an international language}}'').

Henderson meurt en 1911{{sfn|Bleier|Kökény|1933|p=344}} après avoir inspiré d'autres projets comme le [[nov latin]] de [[Daniele Rosa]]{{sfn|Couturat|Leau|1903|p=415}} et surtout le {{lang|la|[[latino sine flexione]]}} de [[Giuseppe Peano]], autre simplification du latin qui connaîtra un plus grand succès{{sfn|Guérard|1921|p=162}}.

== Notes et références ==
=== Notes ===
{{Références|groupe=Note}}
=== Références ===
{{Références}}

== Bibliographie ==
* {{Ouvrage|langue=en|auteur1=Ulrich Becker|titre=Esperanto in the New York Times (1887-1922)|date=2010|lieu=New York|éditeur=Mondial|isbn=978-1-59569-169-9|lire en ligne=https://books.google.fr/books?id=l9qBJCMjfNcC&pg=PA3&lpg=PA3&dq=lingua+george+j+henderson&source=bl&ots=y4p80BQBPJ&sig=ACfU3U36TbeO-rq6O8_3_D40PAm_bvm0Ug&hl=fr&sa=X&ved=2ahUKEwiXy-HQv63nAhXoWhUIHfrQBWUQ6AEwEHoECAgQAQ#v=onepage&q=lingua%20george%20j%20henderson&f=false}}
* {{Ouvrage|langue=eo|auteur1=[[Vilmos Bleier]]|auteur2=[[Lajos Kökény]]|titre=[[Encyclopédie de l'espéranto|Enciklopedio de Esperanto]]|date=1933|lieu=Budapest|éditeur=Literatura Mundo|lire en ligne=http://uploads.worldlibrary.org/uploads/pdf/201106171017enciklopedio%20de%20esperanto%20(1933).pdf|format=pdf}}
* {{Ouvrage|auteur1=[[Louis Couturat]]|auteur2=[[Léopold Leau]]|titre=Histoire de la langue universelle|date=1903|lieu=Paris|éditeur=Hachette|lire en ligne=https://archive.org/details/histoiredelalang00coutuoft/page/380/mode/2up/search/Henderson}}
* {{Ouvrage|langue=en|auteur1=[[Albert Léon Guérard]]|titre=A Short History of the International Language Movement|passage=|lieu=New York|éditeur=[[Boni & Liveright]]|date=1921|pages totales=|isbn=|lire en ligne=https://archive.org/details/shorthistoryofin00guuoft/page/162/mode/2up}}
* {{Article |langue=fr |auteur1=Josiane Hay |titre=Interculturel et langues véhiculaires et auxiliaires : réflexion sur l’anglais lingua franca |périodique=Recherche et pratiques pédagogiques en langues de spécialité — cahiers de l'Apliut |volume=XXVIII |numéro=1 |date=15 février 2009|issn=2257-5405 |doi=10.4000/apliut.1202 |lire en ligne=http://journals.openedition.org/apliut/1202 |consulté le=2020-01-24|pages=63-76}}

{{Palette|Langues construites|Espéranto}}
{{Portail|Espéranto|Langues}}
{{CLEDETRI:Henderson}}
[[Catégorie:Créateur de langues]]
[[Catégorie:Éditeur britannique]]
[[Catégorie:Espérantiste britannique]]
[[Catégorie:Décès en 1911]]

title: Biographie

Pseudonyme: P. Hoinix

Nationalité: britannique

Activités: Idéolinguiste, espérantiste, éditeur


text:
# Wyeomyia leucotarsis
Wyeomyia leucotarsis är en tvåvingeart som beskrevs av Lane 1936. Wyeomyia leucotarsis ingår i släktet Wyeomyia och familjen stickmyggor. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

wikiname: svwiki

title: Wyeomyia leucotarsis

in_language: sv

wikitext:
{{robotskapad|Lsjbot|tvåvinge|datum=2013-07}}
{{Taxobox
| name = ''Wyeomyia leucotarsis''
| status =
| image =
| image_caption =
| domain_sv =
| domain =
| regnum_sv = [[Djur]]
| regnum = Animalia
| phylum_sv = [[Leddjur]]
| phylum = Arthropoda
| classis_sv = [[Egentliga insekter]]
| classis = Insecta
| ordo_sv = [[Tvåvingar]]
| ordo = Diptera
| familia_sv = [[Stickmyggor]]
| familia = Culicidae
| genus_sv =
| genus = [[Wyeomyia]]
| species_sv =
| species = '''Wyeomyia leucotarsis'''
| taxon = Wyeomyia leucotarsis
| taxon_authority = [[Lane (auktor)|Lane]], 1936
| range_map =
| range_map_caption = Utbredningsområde
| image2 =
| image2_caption =
| subphylum = Hexapoda
| subphylum_sv = [[Sexfotingar]]
| synonyms =
}}

'''''Wyeomyia leucotarsis'''''<ref name = "COL"/> är en [[tvåvingar|tvåvinge]]art som beskrevs av [[Lane (auktor)|Lane]] 1936. ''Wyeomyia leucotarsis'' ingår i [[släkte]]t ''[[Wyeomyia]]'' och [[familj (biologi)|familjen]] [[stickmyggor]].<ref name = "COL"/><ref name = "source"/> Inga [[underart]]er finns listade i [[Catalogue of Life]].<ref name = "COL"/>

== Källor ==
<references>
<ref name = "COL">{{webbref |url= http://www.catalogueoflife.org/annual-checklist/2011/search/all/key/wyeomyia+leucotarsis/match/1|titel= Species 2000 & ITIS Catalogue of Life: 2011 Annual Checklist.|hämtdatum= 24 september 2012 |författare= Bisby F.A., Roskov Y.R., Orrell T.M., Nicolson D., Paglinawan L.E., Bailly N., Kirk P.M., Bourgoin T., Baillargeon G., Ouvrard D. (red.)|datum= 2011|verk= |utgivare=Species 2000: Reading, UK.}}</ref>
<ref name = "source">''Systema Dipterorum''. Pape T. & Thompson F.C. (eds), 2011-01-06</ref>
</references>

[[Kategori:Stickmyggor]]
[[Kategori:Wyeomyia|leucotarsis]]

title: Systematik

Domän: Eukaryoter · Eukaryota

Rike: Djur · Animalia

Stam: Leddjur · Arthropoda

Understam: Sexfotingar · Hexapoda

Klass: Egentliga insekter · Insecta

Ordning: Tvåvingar · Diptera

Familj: Stickmyggor · Culicidae

Släkte: Wyeomyia

Art: Wyeomyia leucotarsis

title: Vetenskapligt namn

Vetenskapligt namn: Hitta fler artiklar om djur med Djurportalen


text:
# Sumiyoshi taisha
O Sumiyoshi taisha (住吉大社), também conhecido como Grande Santuário Sumiyoshi, é um templo xintoísta em Sumiyoshi-ku, Osaka, Japão. Ele o templo principal de todos os templos Sumiyoshi do Japão. No entanto, o templo mais antigo que consagra o Sumiyoshi sanjin, os três kamis Sumiyoshi, é o Santuário de Sumiyoshi, em Hakata, Fukuoka.
Ele é chamado de "Sumiyoshi-san" ou "Sumiyossan" pela população local e é famoso pelo grande público que vem para o templo no Ano Novo para o hatsumōde.
O Sumiyoshi taisha consagra o Sumiyoshi tanjin — Sokotsutsu no Onomikoto, Nakatsutsu no Onomikoto, e Uwatsutsu no Onomikoto — e Okinagatarashihime no Mikoto (Imperatriz Jingū), e eles são conjuntamente conhecidos como os "Sumiyoshi Ōkami", os grande deuses de Sumiyoshi. Outro termo é "Sumiyoshi no Ōgami no Miya".
Ele dá seu nome a um estilo de arquitetura xintoísta conhecido como Sumiyoshi-zukuri.

## História
O templo tornou-se objeto do mecenato imperial durante o início do período Heian.  Em 1965, o Imperador Murakami ordenou que os mensageiros imperiais fossem enviados para reportar eventos importantes para o guardião kami do Japão. Esses heihaku foram inicialmente apresentados aos 16 templos, incluindo Sumiyoshi.
O Sumiyoshi foi designado como templo xintoísta principal (Ichinomiya) para a antiga província de Settsu.
De 1871 a 1946, o Sumiyoshi taisha foi oficialmente designado como um Kanpei-taisha (官幣大社), que significa que ele permaneceu em primeiro lugar entre os templos apoiados pelo governo.

### OkamiSumiyoshi e a Imperatriz Jingū
O Sumiyoshi taisha foi fundado por Tamomi no Sukune no 9º ano do reinado do Imperador Chūai (ano 211 d.C.). Um membro de uma família poderosa na região, ele recebe o nome do clã de Owari da Imperatriz Jingū, quando ela visitou a costa de Gokishichidō (Shichidou moderno em Sakai (Osaka)) após seu retorno da invasão da Coreia. Na mesma época, ela pediu a ele para consagrar os Sumiyoshi sanjin, visto que ela recebeu a ordem de um oráculo. Mais tarde, a própria imperatriz também foi consagrada no Sumiyoshi. O clã Tsumori, cujos membros mantiveram a posição de sacerdote chefe do Sumiyoshi taisha desde o reinado do Imperador Ōjin, descende do filho de Tamomi no Sukune, Tsumori no Toyoada (ou Tsumori no Toyonogodan).

### Outrokami
O Sumiyoshi taisha também é considerado como o templo ancestral de Hachimanshin, o deus da guerra, visto que o taisha consagra a Imperatriz Jingū, que era a mãe do Imperador Ōjin, que foi deificado como Hachiman. Portanto, o templo é o guardião da dinastia Kawachi. Além disso, Hachimanshin é o deus da guerra e os deuses de Sumiyoshi são os deuses da guerra e do mar. Mais tarde, o Sumiyoshi taisha tornou-se um dos três kamis do waka.

### Diplomacia Yamato e Rota da Seda
O Taisha é um templo com conexões com a antiga diplomacia e navegação real Yamato, protegendo as embaixadas imperiais na China. Como os sacerdotes chefes, o clã Tsumori também embarcou nesses navios-embaixada. As embaixadas partiam de Suminoe no Tsu, um porto no Hosoe-gawa (também conhecido como Hosoi-gawa. Conhecido como Suminoe no Hosoe em épocas antigas), um rio localizado no sul do templo. Suminoe no Tsu é o porto internacional mais antigo do Japão, e foi aberto pelo Imperador Nintoku. Ele era a entrada da Rota da Seda no Japão.

### No Genji Monogatari
Embora o Sumiyoshi taiga atualmente não esteja na costa litorânea, até o período Edo, os terrenos do templo faziam fronteira com o mar, e eram considerados como representativos da bonita paisagem "hakushaseishou" (areia branca e pinheiros verdes), tanto que este tipo de cenário na arte é conhecido como design Sumiyoshi. No Genji Monogatari de Murasaki Shikibu, o templo é usado como um cenário importante em alguns capítulos sobre a Senhora Akashi.
Além disso, no conto "Issun-bōshi", um casal de idosos que não tinham filhos orava no Sumiyoshi taisha. Suas orações foram cumpridas e quando o filho foi a uma viagem, ele partiu no porto de Sumiyoshi, indo pelo Hosoe-gawa até a Baía de Osaka, atravessando o Rio Yodo e entrando em Quioto.

## Arquitetura famosa

### Estilo de construção
O honden foi construído no estilo Sumiyoshi-zukuri e foi nomeado como um Tesouro Nacional do Japão.
Há um okichigi (置千木), remate bifurcado, no telhado do templo principal, bem como 5 katsuogi (堅魚木) quadrados, tarugos colocados horizontalmente ao longo do comprimento do telhado. Não há corredor ao redor do santuário. Ele é cercado por uma cerca tamagaki (玉垣), que é cercada por uma cerca ara-imi (荒忌垣).
Os pilares são redondos e ficam em cima de fundações de pedra. As tábuas entre os pilares são horizontais. A área vista de frente de sua nave é o templo interior e a segunda sala.

### Sumiyoshi Torii
Um dos toriis de pedra no templo, ao sul do honden, é conhecido como Kakutorii (角鳥居). Ele é incomum na medida que a barra do meio não se estende para fora dos postes verticais e todas as peças tem pontas quadradas. Este tipo de torii é chamado de Sumiyoshi torii em homenagem ao templo.

title: Sumiyoshi taisha

wikitext:
[[Image:Sumiyoshi Grand Shrine in 201705 001.jpg|thumb|200px|right|Entrada principal do Sumiyoshi taisha]]
[[Image:Sumiyoshi-taisya torii.jpg|thumb|200px|right|Entrada de trás do Sumiyoshi taisha]]
[[Image:sumiyoshi-taisya_dainihongu.jpg|thumb|200px|right|Segundo Salão Principal do Sumiyoshi taisha]]
O {{nihongo|'''Sumiyoshi taisha'''|住吉大社|}}, também conhecido como Grande Santuário Sumiyoshi, é um [[templo xintoísta]] em [[Sumiyoshi-ku]], [[Osaka (prefeitura)|Osaka]], [[Japão]]. Ele o templo principal de todos os templos Sumiyoshi do Japão. No entanto, o templo mais antigo que consagra o [[Sumiyoshi sanjin]], os três [[kami]]s Sumiyoshi, é o Santuário de Sumiyoshi, em [[Hakata]], [[Fukuoka]].

Ele é chamado de "Sumiyoshi-san" ou "Sumiyossan" pela população local e é famoso pelo grande público que vem para o templo no Ano Novo para o [[hatsumōde]].

O Sumiyoshi taisha consagra o Sumiyoshi tanjin — Sokotsutsu no Onomikoto, Nakatsutsu no Onomikoto, e Uwatsutsu no Onomikoto — e Okinagatarashihime no Mikoto ([[Imperatriz Jingū]]), e eles são conjuntamente conhecidos como os "Sumiyoshi Ōkami", os grande deuses de Sumiyoshi. Outro termo é "Sumiyoshi no Ōgami no Miya".

Ele dá seu nome a um estilo de [[arquitetura xintoísta]] conhecido como ''[[Sumiyoshi-zukuri]]''.

==História==
O templo tornou-se objeto do mecenato imperial durante o início do [[período Heian]].<ref>Breen, John ''et al.'' (2000). [http://books.google.com/books?id=MADlfH002mAC&dq=nijunisha&q=oharano  ''Shinto in History: Ways of the Kami,'' pp. 74-75.]</ref>  Em 1965, o [[Imperador Murakami]] ordenou que os mensageiros imperiais fossem enviados para reportar eventos importantes para o guardião ''kami'' do Japão. Esses ''heihaku'' foram inicialmente apresentados aos 16 templos, incluindo Sumiyoshi.<ref>Ponsonby-Fane, Richard. (1962).  ''Studies in Shinto and Shrines,'' pp. 116-117.</ref>

O Sumiyoshi foi designado como templo xintoísta principal (''[[ichinomiya (templo)|Ichinomiya]]'') para a antiga [[província de Settsu]].<ref>[http://eos.kokugakuin.ac.jp/modules/xwords/images/uploads/EOS070712Ab.pdf "Nationwide List of ''Ichinomiya''," p. 3.]; acessado em 09/08/2011</ref>

De 1871 a 1946, o Sumiyoshi taisha foi oficialmente designado como um {{nihongo|''[[Sistema moderno de templos xintoístas classificados|Kanpei-taisha]]''|官幣大社}}, que significa que ele permaneceu em primeiro lugar entre os templos apoiados pelo governo.

=== O  ''kami'' Sumiyoshi e a Imperatriz Jingū ===
O Sumiyoshi taisha foi fundado por Tamomi no Sukune no 9º ano do reinado do [[Imperador Chūai]] (ano 211 d.C.<ref>{{citar web|url=http://www.sumiyoshitaisha.net/outline/history.html|título=歴史年表 - 住吉大社|língua=japonês|acessodata=24/10/2014|arquivourl=https://web.archive.org/web/20150924111551/http://www.sumiyoshitaisha.net/outline/history.html|arquivodata=2015-09-24|urlmorta=yes}}</ref>). Um membro de uma família poderosa na região, ele recebe o nome do clã de Owari da Imperatriz Jingū, quando ela visitou a costa de [[Gokishichidō]] (Shichidou moderno em [[Sakai (Osaka)]]) após seu retorno da invasão da Coreia. Na mesma época, ela pediu a ele para consagrar os Sumiyoshi sanjin, visto que ela recebeu a ordem de um oráculo. Mais tarde, a própria imperatriz também foi consagrada no Sumiyoshi. O clã Tsumori, cujos membros mantiveram a posição de sacerdote chefe do Sumiyoshi taisha desde o reinado do [[Imperador Ōjin]], descende do filho de Tamomi no Sukune, Tsumori no Toyoada (ou Tsumori no Toyonogodan).

===Outro ''kami''===
O Sumiyoshi taisha também é considerado como o templo ancestral de [[Hachiman]]shin, o deus da guerra, visto que o taisha consagra a Imperatriz Jingū, que era a mãe do Imperador Ōjin, que foi deificado como Hachiman. Portanto, o templo é o guardião da [[dinastia Kawachi]]. Além disso, Hachimanshin é o deus da guerra e os deuses de Sumiyoshi são os deuses da guerra e do mar. Mais tarde, o Sumiyoshi taisha tornou-se um dos três ''kamis'' do [[waka (poesia)|waka]].

=== Diplomacia Yamato e Rota da Seda ===
O Taisha é um templo com conexões com a antiga diplomacia e navegação real Yamato, protegendo as [[embaixadas imperiais na China]]. Como os sacerdotes chefes, o clã Tsumori também embarcou nesses navios-embaixada. As embaixadas partiam de [[Suminoe no Tsu]], um porto no Hosoe-gawa (também conhecido como Hosoi-gawa. Conhecido como Suminoe no Hosoe em épocas antigas), um rio localizado no sul do templo. Suminoe no Tsu é o porto internacional mais antigo do Japão, e foi aberto pelo [[Imperador Nintoku]]. Ele era a entrada da [[Rota da Seda]] no Japão.

===No Genji Monogatari===
Embora o Sumiyoshi taiga atualmente não esteja na costa litorânea, até o [[período Edo]], os terrenos do templo faziam fronteira com o mar, e eram considerados como representativos da bonita paisagem "hakushaseishou" (areia branca e pinheiros verdes), tanto que este tipo de cenário na arte é conhecido como design Sumiyoshi. No [[Genji Monogatari]] de [[Murasaki Shikibu]], o templo é usado como um cenário importante em alguns capítulos sobre a Senhora Akashi.

Além disso, no conto "Issun-bōshi", um casal de idosos que não tinham filhos orava no Sumiyoshi taisha. Suas orações foram cumpridas e quando o filho foi a uma viagem, ele partiu no porto de Sumiyoshi, indo pelo Hosoe-gawa até a [[Baía de Osaka]], atravessando o [[Rio Yodo]] e entrando em [[Quioto]].

==Arquitetura famosa==
===Estilo de construção===
{{AP|Sumiyoshi-zukuri}}
[[Image:Sumiyoshi shrine Honden.jpg|thumb|200px|right|Ilustração da arquitetura do templo principal]]

O ''[[honden]]'' foi construído no estilo ''[[Sumiyoshi-zukuri]]'' e foi nomeado como um [[Tesouro Nacional do Japão]].

Há um ''[[Chigi (arquitetura)|okichigi]]'' (置千木), remate bifurcado, no telhado do templo principal, bem como 5 ''[[katsuogi]]'' (堅魚木) quadrados, tarugos colocados horizontalmente ao longo do comprimento do telhado.<ref>[http://www.aisf.or.jp/~jaanus/deta/k/katsuogi.htm]</ref> Não há corredor ao redor do santuário. Ele é cercado por uma cerca ''[[tamagaki]]'' (玉垣), que é cercada por uma cerca ''ara-imi'' (荒忌垣).

Os pilares são redondos e ficam em cima de fundações de pedra. As tábuas entre os pilares são horizontais. A área vista de frente de sua nave é o templo interior e a segunda sala.

===Sumiyoshi Torii===
[[File:Sumiyoshi Taisha Wakamiya Hachimangu1.jpg|thumb|Um dos ''kaku-torii'' do Sumiyoshi Taisha]]
Um dos [[torii]]s de pedra no templo, ao sul do honden, é conhecido como Kakutorii (角鳥居). Ele é incomum na medida que a barra do meio não se estende para fora dos postes verticais e todas as peças tem pontas quadradas.<ref>{{Citar web |url=http://www.sumiyoshitaisha.net/outline/architect.html |titulo=Sumiyoshi Taisha.net |acessodata=2014-10-24 |arquivourl=https://web.archive.org/web/20141024082538/http://www.sumiyoshitaisha.net/outline/architect.html |arquivodata=2014-10-24 |urlmorta=yes }}</ref> Este tipo de ''torii'' é chamado de ''Sumiyoshi torii'' em homenagem ao templo.

{{Referências}}

==Notas==
{{tradução/ref|en|Sumiyoshi taisha|oldid=607776168}}

==Bibliografia==
* [[John Breen (scholar)|Breen, John]] and [[Mark Teeuwen]]. (2000). [http://books.google.com/books?id=MADlfH002mAC&dq=nijunisha&source=gbs_navlinks_s  ''Shinto in History: Ways of the Kami.''] Honolulu: [[University of Hawaii Press]]. 10-ISBN	0-824-82363-X; 13-ISBN 978-0-8248-2363-4
* [[Richard Ponsonby-Fane|Ponsonby-Fane, Richard]]. (1962).  [http://books.google.com/books?id=tjEvAAAAYAAJ&dq=Studies+in+Shinto+and+Shrines&ei=O6yMSZu3HKD2MsWNhdwC&client=firefox-a  ''Studies in Shinto and Shrines.''] Kyoto: Ponsonby Memorial Society. [http://www.worldcat.org/wcpa/oclc/3994492 OCLC 399449]
* ____________. (1959). [http://books.google.com/books?id=SLAeAAAAMAAJ&q=The+Imperial+House+of+Japan&dq=The+Imperial+House+of+Japan&client=firefox-a&pgis=1  ''The Imperial House of Japan.''] Kyoto: Ponsonby Memorial Society. [http://www.worldcat.org/wcpa/oclc/194887 OCLC 194887]

==Ligações externas==
{{Commonscat|Sumiyoshi Taisha}}
* [http://www.sumiyoshitaisha.net/ Site oficial]

[[Categoria:Santuários xintoístas do Japão]]
[[Categoria:Tesouros nacionais do Japão]]
[[Categoria:Construções de Osaka]]
[[Categoria:Sítios históricos do Japão]]


text:
# غلين سيمبسون
غلين سيمبسون (بالإنجليزية: Glenn Simpson) هو لاعب هوكي الحقل أسترالي، ولد في 5 مايو 1987 في ملبورن في أستراليا.

wikiname: arwiki

title: غلين سيمبسون

in_language: ar

wikitext:
{{يتيمة|تاريخ=أبريل 2019}}
{{صندوق معلومات شخص}}
'''غلين سيمبسون''' {{إنج|Glenn Simpson}} هو لاعب هوكي الحقل [[أستراليا|أسترالي]]، ولد في [[5 مايو]] [[1987]] في [[ملبورن]] في [[أستراليا]].<ref name=hockey-au-glenn>{{استشهاد ويب |مسار=https://www.hockey.org.au/home/ |عنوان=Hockey Australia: Glenn Simpson |ناشر=Hockey.org.au |تاريخ=5 May 1987 |تاريخ الوصول=2012-03-17 |مسار أرشيف=https://web.archive.org/web/20120319221116/http://www.hockey.org.au/index.php?id=280 |تاريخ أرشيف=19 March 2012 |df=dmy-all |حالة المسار=dead}}</ref><ref name=netherlands-2011>{{استشهاد بخبر|تاريخ الوصول=16 March 2012|عنوان=New Straits Times (Malaysia): Aussies look powerful despite injury woes|صحيفة=New Straits Times|مكان=Kuala Lumpur, Malaysia|تاريخ=26 April 2011|الأول=Ajitpal|الأخير=Singh|مسار=http://docs.newsbank.com/openurl?ctx_ver=z39.88-2004&rft_id=info:sid/iw.newsbank.com:AUNB:KLSC&rft_val_format=info:ofi/fmt:kev:mtx:ctx&rft_dat=136E9197793B3EC0&svc_dat=InfoWeb:aggregated5&req_dat=1053B823C33F21F9| مسار أرشيف = https://web.archive.org/web/20150227041120/http://docs.newsbank.com/openurl?ctx_ver=z39.88-2004&rft_id=info:sid/iw.newsbank.com:AUNB:KLSC&rft_val_format=info:ofi/fmt:kev:mtx:ctx&rft_dat=136E9197793B3EC0&svc_dat=InfoWeb:aggregated5&req_dat=1053B823C33F21F9 | تاريخ أرشيف = 27 فبراير 2015 }}</ref><ref name=is-a-doctor>{{استشهاد بخبر|تاريخ الوصول=14 March 2012|عنوان=Charlesworth welcomes son|صحيفة=The Australian|مكان=Australia|تاريخ=2 October 2009|مؤلف=AAP|صفحة=37|مسار=http://docs.newsbank.com/openurl?ctx_ver=z39.88-2004&rft_id=info:sid/iw.newsbank.com:AUNB:AUSB&rft_val_format=info:ofi/fmt:kev:mtx:ctx&rft_dat=12B162718C016128&svc_dat=InfoWeb:aggregated5&req_dat=1053B823C33F21F9| مسار أرشيف = https://web.archive.org/web/20160304233442/http://docs.newsbank.com/openurl?ctx_ver=z39.88-2004&rft_id=info:sid/iw.newsbank.com:AUNB:AUSB&rft_val_format=info:ofi/fmt:kev:mtx:ctx&rft_dat=12B162718C016128&svc_dat=InfoWeb:aggregated5&req_dat=1053B823C33F21F9 | تاريخ أرشيف = 4 مارس 2016 }}</ref>

== مراجع ==
{{مراجع}}
{{شريط بوابات|أستراليا|أعلام|ألعاب أولمبية|هوكي الميدان}}
{{بذرة لاعب هوكي حقل أسترالي}}

{{مواقع التواصل الاجتماعي}}

[[تصنيف:أشخاص أحياء]]
[[تصنيف:رياضيون رجال من فيكتوريا (أستراليا)]]
[[تصنيف:رياضيون من ملبورن]]
[[تصنيف:لاعبو هوكي ميدان ذكور أستراليون]]
[[تصنيف:لاعبو هوكي ميدان من ملبورن]]
[[تصنيف:مواليد 1987]]

title: معلومات شخصية

الميلاد: 5 مايو 1987 (38 سنة) · ملبورن

مواطنة: أستراليا

title: الحياة العملية

المهنة: لاعب هوكي الميدان

الرياضة: هوكي الميدان

الحياة العملية: تعديل مصدري - تعديل


text:
# Далекосхідна АЕС
Далекосхідна атомна електростанція (рос. Дальневосточная АЭС, ДАЭС) — планована атомна електростанція в колишньому Радянському Союзі та сучасній Росії. Вона мала розташуватися на березі озера Еворон біля села Сонячний. Електростанція передбачалася в першу чергу для забезпечення електроенергією Комсомольська-на-Амурі, розташованого за 90 кілометрів, а також міста Хабаровська, яке знаходилося за 350 кілометрів від місця запланованої електростанції.

## Історія та технічна інформація

### Початки
Планування будівництва атомної електростанції на Далекому Сході на озері Еворон почалися наприкінці 1950-х років. У 1970-х — на початку 1980-х років були розроблені проєкти двох атомних електростанцій, які уряд СРСР включив до програм економічного розвитку області. Електростанція мала мати два або чотири реактори невизначеного типу. Однак план будівництва атомної електростанції викликав занепокоєння у місцевого населення, яке рішуче виступило проти цього проєкту, а між 1988 і 1989 роками навіть була створена петиція проти будівництва. Планування електростанції було призупинено на початку 1990-х років через розпад Радянського Союзу та наступну економічну кризу.

### Сучасне планування
Лише на початку 21 століття знову заговорили про відновлення планів будівництва електростанції поблизу села Сонячного. Вже тоді передбачалося будівництво двох-чотирьох реакторів типу ВВЕР-1000/392 з метою запуску першого з них уже в 2009 році. Будівництво та подальша експлуатація АЕС могла забезпечити до 5 тисяч робочих місць в області та інших роботах, які прямо чи опосередковано пов'язані з будівництвом.
У 2022 році гендиректор російської держкорпорації «Росатом» Олексій Ліхачов заявив, що АЕС можуть побудувати на Далекому Сході у 2030-х роках. Це вторинний план після заміни існуючих застарілих реакторів РБМК в Росії більш сучасними реакторами ВВЕР.

## Інформація про реактори
| Реактор        | Тип реактора | Продуктивність | Продуктивність | Початок будівництва                   | Підключення до мережі                 | Введення в експлуатацію               | Закриття |
| Реактор        | Тип реактора | Нетто          | Брутто         | Початок будівництва                   | Підключення до мережі                 | Введення в експлуатацію               | Закриття |
| -------------- | ------------ | -------------- | -------------- | ------------------------------------- | ------------------------------------- | ------------------------------------- | -------- |
| Далекий Схід-1 |              |                |                | Планування припинилося в 1990-х роках | Планування припинилося в 1990-х роках | Планування припинилося в 1990-х роках |          |
| Далекий Схід-2 |              |                |                | Планування припинилося в 1990-х роках | Планування припинилося в 1990-х роках | Планування припинилося в 1990-х роках |          |

title: Далекосхідна АЕС

wikitext:
'''Далекосхідна атомна електростанція''' ({{lang-ru|Дальневосточная АЭС, ДАЭС}}) — планована [[атомна електростанція]] в колишньому [[Радянський Союз|Радянському Союзі]] та сучасній [[росія|Росії]]. Вона мала розташуватися на березі озера [[Еворон]] біля села Сонячний. Електростанція передбачалася в першу чергу для забезпечення електроенергією [[Комсомольськ-на-Амурі|Комсомольська-на-Амурі]], розташованого за 90 кілометрів, а також міста [[Хабаровськ]]а, яке знаходилося за 350 кілометрів від місця запланованої електростанції.<ref name=":0">{{cite book
 | last = Маклюков
 | first = А. В.
 | title = Атомная электроэнергетика Дальнего Востока СССР: планы и проблемы создания отрасли // Экономическая история.
 | url = https://cyberleninka.ru/article/n/atomnaya-elektroenergetika-dalnego-vostoka-sssr-plany-i-problemy-sozdaniya-otrasli/viewer
 | place = Rusko
 | year = 2022
 | pages = 159–172
 | language = ru
}}</ref><ref name=":1" /><ref name=":2">{{cite web
| title = Дальневосточная АЭС — Хабаровская атомная электростанция. История строительства {{!}} MIRAES.RU
| publisher = miraes.ru
| url = https://miraes.ru/dalnevostochnaya-aes-habarovskaya-atomnaya-elektrostantsiya/
| access-date = 2023-07-02
}}</ref>

== Історія та технічна інформація ==

=== Початки ===
Планування будівництва атомної електростанції на Далекому Сході на озері Еворон почалися наприкінці 1950-х років. У 1970-х — на початку 1980-х років були розроблені проєкти двох атомних електростанцій, які уряд СРСР включив до програм економічного розвитку області. Електростанція мала мати два або чотири реактори невизначеного типу. Однак план будівництва атомної електростанції викликав занепокоєння у місцевого населення, яке рішуче виступило проти цього проєкту, а між 1988 і 1989 роками навіть була створена петиція проти будівництва. Планування електростанції було призупинено на початку 1990-х років через [[розпад Радянського Союзу]] та наступну економічну кризу.<ref name=":0" /><ref name=":1">{{cite book
 | last = DODD
 | first = Charles K.
 | title = Industrial decision-making and high-rist technology: siting nuclear power facilities in the USSR
 | url = https://books.google.de/books?id=V7HhxcYgBLgC&newbks=1&newbks_redir=0&printsec=frontcover&pg=PA22&dq=industrial+decision+making+and+high+risk+technology&hl=de&redir_esc=y#v=onepage&q=industrial%20decision%20making%20and%20high%20risk%20technology&f=false
 | publisher = Rowman & Littlefield Publishers, Inc.
 | place = Boston Way, Lanham, Maryland 20706
 | year = 1994
 | isbn = 0-8476-7847-4
 | language = en
}}</ref>

=== Сучасне планування ===
Лише на початку 21 століття знову заговорили про відновлення планів будівництва електростанції поблизу села Сонячного. Вже тоді передбачалося будівництво двох-чотирьох реакторів типу ВВЕР-1000/392 з метою запуску першого з них уже в 2009 році. Будівництво та подальша експлуатація АЕС могла забезпечити до 5 тисяч робочих місць в області та інших роботах, які прямо чи опосередковано пов'язані з будівництвом.<ref name=":0" /><ref name=":1" /><ref name=":2" />

У 2022 році гендиректор російської держкорпорації «Росатом» Олексій Ліхачов заявив, що АЕС можуть побудувати на Далекому Сході у 2030-х роках. Це вторинний план після заміни існуючих застарілих реакторів РБМК в Росії більш сучасними реакторами ВВЕР.<ref>{{cite web
| title = Алексей Лихачев, Росатом: "Есть идея заложить строительство Дальневосточной АЭС под развитие определенных производств в 2030-е годы" {{!}} Атомная энергия 2.0
| publisher = www.atomic-energy.ru
| url = https://www.atomic-energy.ru/statements/2022/11/14/130286
| language = ru
| access-date = 2023-07-02
}}</ref>

== Інформація про реактори ==
{| class="wikitable"
! rowspan="2" |Реактор
! rowspan="2" |Тип реактора
! colspan="2" |Продуктивність
! rowspan="2" |Початок будівництва
! rowspan="2" |Підключення до мережі
! rowspan="2" |Введення в експлуатацію
! rowspan="2" |Закриття
|-
!Нетто
!Брутто
|-
|Далекий Схід-1
|
|
|
| colspan="3" |''Планування припинилося в 1990-х роках''
|
|-
|Далекий Схід-2
|
|
|
| colspan="3" |''Планування припинилося в 1990-х роках''
|
|}

== Див. також ==
* [[Ядерна енергетика Росії]]

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Ядерна енергетика Росії}}

[[Категорія:Атомні електростанції Росії]]